Vlastimil Vondruška

NITRANSKÁ BRÁNA SMRTI

Hříšní lidé Království českého

Odpovědná redaktorka Olga Poulová

Grafická úprava Miroslava Zedníčková/PT MOBA

Obálka Marcel Bursák/PT MOBA

autorská spolupráce Alena Vondrušková

mapa Alena Vondrušková

tisk CPi moravia books, s. r. o., Pohořelice

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

© Vlastimil Vondruška, 2016

© Alena Vondrušková, 2016

© mapa Alena Vondrušková, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Vydání první

ISBN 978-80-243-7540-3 (ePubp

ISBN 978-80-243-7541-0 (mobi)

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Vypadalo to, že se jaro toho roku Páně tisícího dvoustého sedmdesátého prvního opozdí. Ještě před Velikonocemi ležel na cestách sníh. Ale na počátku Pašijového týdne se jakoby zázrakem oteplilo a řeky nestačily odvádět vodu z tajícího sněhu. Na Velký pátek se Vltava vylila z břehů a zaplavila domy u staroměstských hradeb. Český král Přemysl, toho jména druhý, zvaný též Otakar, sledoval slunečnou oblohu s mimořádným uspokojením. Povodně pravidelně přicházely a zase odešly, zaplavené domy ho netrápily. Podstatné bylo, že se oteplilo a už brzy vyrazí na válečné tažení.

Tentokrát nemínil nic uspěchat. Bylo na čase, aby dal za vyučenou proradnému strýci své manželky Kunhuty, novému uherskému králi Štěpánovi. Neustále s ním byly potíže. Dohody nectil ani za života svého otce Bély, toho jména čtvrtého uherského krále. Ale když se v loňském roce stal uherským panovníkem on sám, byl jako utržený z řetězu. Jeho sestra Anna před ním uprchla ke své dceři do Prahy. Pro jistotu si s sebou vzala i uherskou korunu. Štěpán se stal králem, ale bez koruny svých předků.

Za vrchol Štěpánovy proradnosti považoval Přemysl nerespektování příměří, které spolu v loňském roce dohodli. V zimě se ho totiž pokusil Štěpán se svými rytíři zajmout v Alpách. Jen díky boží přízni a odvážnému přechodu přes zasněžený průsmyk u Semmeringu se Přemysl zachránil. Něco takového se mezi rytíři nedělalo. Jenže co se dalo od Štěpána čekat? Přátelil se spíše s pohanskými Kumány než se svými křesťanskými rytíři. A podle toho se i choval.

I když byly cesty po oblevě rozbahněné a některé potoky ještě rozvodněné, nemínil Přemysl s tažením do Uher otálet. Hned po oslavách Vzkříšení opustil Pražský hrad a spěchal do Brna, kde shromažďoval vojsko. Na cestu se vydalo i české panstvo se svými družinami. Zásluhou olomouckého biskupa Bruna ze Schauenburku mohl počítat s podporou moravské šlechty a samozřejmě i rakouské. Do Brna se sešly dvě desítky tisíc mužů a další ještě očekával.

Začátkem dubna vojsko překročilo zemskou hranici a obvyklou cestou zamířilo k Prešpurku. Spolu s ozbrojenci táhl nevelký oddíl zkušených tesařů. Ti vezli dva vozy plné nářadí a hřebíků. V poslední době jezdívali na vojenská tažení vždy a v případě potřeby stavěli obléhací stroje. Jenže tentokrát měli úkol jiný. Aby se vojsko nezdržovalo broděním přes rozvodněné řeky, měli postavit dřevěné mosty. Tohle se Přemysl naučil na křížové výpravě do Pruska.

Ten první postavili jeho tesaři přes řeku Moravu a díky němu česká vojska rychle obsadila Prešpurk. Král Štěpán nestihl včas přesunout do Horních Uher vojenské síly. Posádky hradů a hotovost županů se českému vojsku na odpor postavit nemohly. Navíc mnoho místních zemanů pro uherského krále nehorovalo. Někteří měli na Moravě příbuzné, proč by tedy riskovali životy? Už od Přemyslova vítězství u Kressenbrunnu se mu lidé v Horních Uhrách jen zřídka stavěli na odpor.

Roli hrálo nejen to, že hovořili téměř stejným jazykem, ale popuzovala je také povýšenost uherského panstva. Svobodní majitelé vesnických dvorců měli od nepaměti povinnost sloužit ve vojsku. Za to požívali práva urozených rodů. Říkalo se jim jobagíni, ale Béla je před několika lety odmítl jako šlechtu uznávat. To samozřejmě vyvolalo mezi drobnou šlechtou značné rozladění a nechuť vůči uherskému královskému dvoru.

V boji s Přemyslem se museli uherští panovníci spoléhat na vojsko, které shromáždili v Dolních Uhrách. Ty považovali za jádro své moci. Tam také směřovala většina vojenských tažení. Štěpán začal i tentokrát soustřeďovat vojska u Budína a očekával, že český král překročí Dunaj a zaútočí na něj.

Jenže Přemysl udělal něco naprosto jiného. Místo na Budín se vydal rychlým pochodem podhůřím Bílých Karpat na severovýchod. Bez větší námahy dobyl hrady Svatý Jur, Pezinok i Červený Kameň. Posádky se vzdaly v podstatě bez boje. Brány mu otevřela i Trnava.

Česká vojska drancovala, jak bylo na každém tažení obvyklé, ale měla příkaz uherský lid nezabíjet, netrápit a neznásilňovat ženy. Statkům spřátelených rytířů se čeští a moravští ozbrojenci dokonce vyhýbali. S Horními Uhrami měl český král své politické záměry, a aby jich dosáhl, musel si tu udržet pověst čestného rytíře.

Při přípravě tažení neponechal nic náhodě. Než začnou žně a rolníci naplní sýpky, je vždy obtížné opatřovat pro početné vojsko jídlo. Nešetřil proto penězi a nakoupil stovky vozů obilí, o které se starali kuchmistři a pekaři. Honáci hnali za vojskem stáda dobytka. Ten opatřil v Polsku. Na několika vozech se vezly sudy s pivem, ale nebylo ho mnoho, protože jediné, co se dalo kolem Prešpurku levně koupit, bylo dobré víno. Ani na něm český král nešetřil. Pokud měli rytíři dobrou náladu, mohl očekávat vítězství. Přemyslova vojska postupovala rychle, nemusela se zdržovat hledáním jídla.

Stařičký nitranský biskup Vincent byl zpočátku klidný. Neobával se českého vpádu, protože předpokládal, že jeho diecézi ochrání řeka Váh. Tak jako vždycky. Jenže pak mu jakýsi jobagín přinesl tu hrozivou zvěst, že český král staví přes řeku dřevěný most.

Záhy poté dorazilo do Nitry české poselstvo. Vedl ho kanovník olomouckého biskupa Heidenreich. Byl to pomenší a obtloustlý muž blahobytného vzezření, chytrého pohledu a nesmírně obratného jazyka. Doprovázel ho početný houfec rytířů v čele s královským prokurátorem Oldřichem z Chlumu. Kanovník předložil biskupovi list, v němž ho český král žádal, aby mu složil slib poslušnosti. On i kapitula, která sídlila na nitranském hradě. Stejný příkaz předal Oldřich z Chlumu nitranskému županovi s výzvou, aby otevřel brány hradu i města. V té době bylo již čelo českého vojska kdesi v kopcích za Rumanovou, necelý den cesty od Nitry.

Biskup Vincent sídlil v paláci, který stál přilepený ke starobylé bazilice svatého Emeráma. Odtud, z hradu, se otvíral nádherný výhled na řeku Nitru i na kopec Zobor. Na jeho svazích se v tichu lesních velikánů krčil klášter svatého Hyppolita. Byl to požehnaný kraj, v němž bylo světlo křesťanství zažehnuto v Horních Uhrách poprvé. Nitranská diecéze existovala již čtyři staletí, a přece byla mnohem chudší než kdysi. Ostřihomský arcibiskup nemilosrdně ukrajoval z jejích majetků i práv.

Biskup Vincent bránil úzkostlivě privilegia své diecéze a nikdy se neohlížel na to, zda si tím znelíbí mocné preláty na královském dvoře. Byl pastýřem svého lidu a ten měl povinnost chránit.

I když právě stál u okna, mnoho neviděl. Slábl mu zrak a věděl, že se nachyluje čas, kdy předstoupí před tvář svého skutečného Pána, nikoli toho v Budíně. Proto se raději řídil slovy evangelií než příkazy krále Štěpána. Neměl ho rád už proto, že se oženil s dcerou náčelníka pohanských Kumánů. A také proto, že nerespektoval práva, která Nitře udělil jeho slavný otec král Béla odměnou za to, že zde nalezl úkryt po prohrané bitvě s tatarskými nájezdníky. Volba byla jasná. Pro českého krále nehoroval, ale v situaci, kdy se k městu blížily jeho houfce, neviděl jinou možnost než se mu podrobit.

„Vaše Důstojnosti, je čas jít,“ ozval se od dveří komoří Martin. Byl to hezký a urostlý muž a byl biskupovým nejbližším služebníkem. Doprovázel ho na každém kroku a často vedl za rámě, aby téměř slepý biskup neklopýtl.

Jednání se konalo v sakristii baziliky. Jako první tam dorazil Daniel, kanovník kapituly Svatého Emeráma. Užíval titul nejstarší bratr, i když byl mezi kanovníky jedním z nejmladších. Chtěl tím zdůraznit, že je v kapitule první mezi rovnými, neboť ji jako představený řídil. Proboštem však nebyl. Když před sto padesáti lety král Koloman obnovil nitranské biskupství, pravomoci probošta převzal arciopat benediktinského kláštera svatého Martina na Svatém vrchu Panonie. Kapitula u Svatého Emeráma tedy svého probošta neměla. Proto si Daniel vymyslel vlastní titul a pyšně ho užíval.

Hned po biskupovi dorazil rychtář Andráš, který zastupoval královské město Nitru. Pocházel ze zámožné rodiny eggerských kupců, ale ve městě žil od dětství. Patřil k nejbohatším mužům v celé župě.

Poslední se tradičně dostavil župan Třmen Uzda z Hosty. Jako králův zástupce sídlil spolu s biskupem na nitranském hradě, o který se dělili. Každým svým krokem však zdůrazňoval, že hlavní osobou je tu on. Proto chodíval na jednání až po biskupovi, stejně jako to dělávali panovníci na svých dvorech. Vždy také začínal hovořit první, navzdory tomu, že se jednání odbývalo v bazilice a svolal ho biskup Vincent.

„Doufám, kněže biskupe, žes nechal toho posla přísně potrestat,“ řekl ostře, sotva prošel pod starobylým pískovcovým ostěním dveří.

„Ne, a věřím, žes něco tak pošetilého neudělal ani ty, synu,“ opáčil laskavě nitranský biskup. Za svůj dlouhý život se naučil trpělivosti, neboť se neustále setkával s lidskou pýchou a neúctou k evangeliím. Uzdové z Hosty nebyli lepší než jiní urození mužové. Navzdory tomu, že za svůj majetek na severu v horách kolem Turce vděčili králi Bélovi, ihned po jeho smrti se vetřeli do přízně nového panovníka Štěpána. Ten podporu v Horních Uhrách potřeboval, a proto svěřil členům jejich rodu hned dvě županské stolice. Kromě turčanské i nitranskou, protože on biskupu Vincentovi nevěřil.

„Dal jsem Oldřicha z Chlumu uvěznit,“ oznámil Třmen Uzda z Hosty. „A pokud jsi to s oním kanovníkem neudělal ty, kněže biskupe, bude to náš milostivý panovník považovat pokud ne přímo za zradu, pak přinejmenším za hloupost.“

„Neudělal jsem to,“ potvrdil biskup Vincent. I přes své stáří a chatrné zdraví dokázal stále ještě jednat rozhodně a svým hlubokým hlasem si uměl zjednat pozornost a často i autoritu. „Já pro změnu považuji za hloupost popuzovat českého krále skutky, které jsou neslučitelné s chováním křesťana. Nepřerušuj mne, laskavě, pane župane! Jsme v chrámu. V mém chrámu a já ještě neskončil. Sešli jsme se, abychom se poradili, jak se zachováme. Český král po nás požaduje slib poslušnosti. Znám olomouckého biskupa, považuji ho za dobrého křesťana a vážím si jeho názoru. Po rozhovoru s jeho kanovníkem jsem přesvědčený, že jediná možnost, jak zachránit hrad, město i životy věřících, je podrobit se mu.“

„To není křesťanské, ale zbabělé!“ vyjel ostře kanovník Daniel. Vždycky stál na županově straně, protože se chtěl oddaností zavděčit novému králi. Bylo jasné, že Vincent už dlouho na diecézním stolci sedět nebude, a pak bude kapitula volit nového biskupa. Daniel o tento post usiloval a dělal vše, aby měl k němu otevřenou cestu. I když šlo o post církevní, v Uhrách míval hlavní slovo král.

„Ne, to není zbabělé, ale moudré a milosrdné,“ zastal se biskupa stejně ostře nitranský rychtář Andráš. Podle privilegia ho jednou ročně volili měšťané. I když ho v úřadu musel ještě potvrdit panovník, rychtář, stejně jako jeho předchůdci, hájil vždycky zájmy obce, třeba i proti královskému dvoru. Jinak to ani nešlo. I teď hovořil za své měšťany.

Zatímco hrad na kopci chránila ze všech stran řeka a měl kamenné hradby, město bylo obehnané hliněným valem s palisádou, někde dřevěnou, jinde dokonce jen vyplétanou z větví a proutí. Pouze u bran stály prosté kamenné věže. Rychtář si nedělal iluze, že by tohle opevnění českému vojsku odolalo, když hrad Červený Kameň, který on považoval prakticky za nedobytný, padl ani ne po dni obléhání.

Mezi účastníky jednání vypukla ostrá hádka.

„Už ráno jsem do Nitry stáhl všechny ozbrojence z okolí,“ vykládal pyšně Třmen Uzda z Hosty. „Svou družinu přivedl z turčianské župy i můj přítel Ondřej Jesenzsky a rovněž Davidovci. Já nesložil ruce do klína jako ty, kněže biskupe. Českému králi dáme za vyučenou!“

„Kolik mužů máš teď na hradě?“ nadhodil se zjevnou nelibostí v hlase rychtář Andráš.

„Dobré tři stovky. Možná o něco více.“

„Pokud vím, s českým králem táhne téměř třicet tisíc mužů. Vyrovná se jeden tvůj ozbrojenec stovce českých rytířů?“

„Za prvé, na naší straně je Bůh,“ vstoupil do jejich hádky kanovník Daniel, aby župana podpořil. Hovořil nepříjemným skřípavým hlasem, který nepůsobil moudře. „Za druhé, náš hrad je prakticky nedobytný. I Tataři si na něm vylámali zuby. A Poláci rovněž. A za třetí, měšťané mají povinnost bránit město se zbraní v ruce. Bojovat bude rozhodně více mužů, než jen ti, které máme na hradě.“

„Hrad má jistě pevné hradby,“ souhlasil jízlivě rychtář Andráš. „Před Tatary i Poláky jsme ho ubránili, ale město to pokaždé odneslo. Kolikrát už naše domy nepřátelé vydrancovali a spálili? Právě tomu chci zabránit, protože náš boj je zbytečný. Trnavští se podrobili a český král je ušetřil.“

„Trnavští jsou zbabělci a zrádci. My krále Štěpána nezradíme! Přísahám mu věrnost za celou naši kapitulu!“ vykřikl kanovník Daniel a zvedl ruku nad hlavu.

„Abychom však nezamluvili fakt, že měšťané jsou povinni bojovat,“ zasáhl ostře Třmen Uzda z Hosty. Nesnášel, pokud neměl hlavní slovo on. Kanovníka Daniela rád neměl, i když byl v určitých situacích užitečným spojencem. Jako právě teď.

„Město se bránit nedá, na tom se shodneme,“ pokračoval župan věcně. Během života prošel řadou šarvátek a vojenskému řemeslu rozuměl. Nebyl tak naivní, aby nevěděl, že jejich odpor je marný. Nemohl však připustit, aby se vzdali bez boje. Králi Štěpánovi musel dokázat svou věrnost. Bez ohledu na škody, které tím způsobí. Panovník mu rozhodně nebude vyčítat, pokud podlehne drtivé přesile. Pokud by však otevřel brány, mohl by později přijít o hlavu.

Na okamžik se zadíval na ostatní v sakristii a pak se vytasil se svým plánem: „Měšťané si vezmou zbraně a stáhnou se z města za Nitričku. Na břehu postavíme zátarasy a ty budeme bránit, dokud to půjde. Pak se měšťané stáhnou za naše hradby. Situace není tak zlá, jak by se mohlo zdát. Nitra se po jarním tání rozvodnila. Podívejte se před hradby. Některé louky jsou pod vodou, tudy rozhodně nepřátelé neprojdou. Nebudou to mít snadné ani při útoku přes město. Už dlouho nepamatuji, aby bylo v Nitričce tolik vody. Náš hrad je opevněný mnohem lépe než třeba Trnava, na to nezapomínejte!“

To byla pravda. Poloha na kopci, navíc na ostrově, dávala hradu značnou výhodu. Řeka Nitra obtékala velkým mean-drem strmé skalní srázy ze tří stran; odtud se hrad dobýt nedal. Pouze jižní svah byl pozvolný a přístupný z města. Od domů ho však oddělovalo rameno řeky, které se nazývalo Nitrička. Začínalo nedaleko kostela svatého Štěpána před osadou Párovce a kolem domků kanovníků pokračovalo souběžně s Mostní ulicí zpátky do řeky na opačné straně města. Tam stál most, po němž vedla cesta k Zoboru.

Vojsko krále Přemysla sice rameno Nitričky zastavit nemohlo, ale zdržet rozhodně ano. A pokud budou pod hradem střelci s kušemi a luky, mohou nepřátelům pořádně znepříjemnit jejich práci.

„Jak jsem řekl, já se českému králi podrobím,“ opakoval biskup Vincent. „A to znamená, že ho uvedu sem, do baziliky. Jeho i s celým dvorem.“

„V tom ti zabráním, i kdybych měl uvěznit i tebe, kněže biskupe! Jsem župan a v Nitře velím já, jasné?“ varoval ho Třmen Uzda z Hosty. Pak se obrátil na ostatní: „Rychtáři, neprodleně začneš se všemi měšťany, dospělými, mladými a chromými, stavět pod hradem u Nitričky zátarasy. Z města dopravíte na hrad zásoby jídla. Do cisterny nech navozit dostatek pitné vody. Připravíme se na dlouhé obléhání. Ženy a děti odejdou pryč. Ve městě zůstanou pouze dospělí muži! Ženské by překážely. Jak správně řekl náš ctihodný biskup, jsme křesťané a musíme udělat vše, aby hanební nepřátelé našim rodinám neublížili. Některé ženské s dětmi by mohli přijmout v klášteře na Zoboru. Zbytek se ukryje v lesích. Jsou dostatečně hluboké a v noci je teplo. Snadno to tam vydrží. Kdo se bude chovat liknavě nebo zbaběle, natož odmítne poslušnost, toho potrestám na hrdle!“

„Bůh žehnej králi Štěpánovi a našim zbraním,“ dodal kanovník Daniel a přítomným požehnal. Bylo to samolibé a drzé, protože povinnost učinit něco takového měl výhradně biskup. Jenže ten mlčel, měl nakrčené obočí a přemýšlel. On s obranou města nesouhlasil.

II. KAPITOLA

„To je divné, že se náš pán nevrací,“ kroutil mrzutě hlavou Diviš, velitel družiny Oldřicha z Chlumu. Byl to hřmotný chlap a vojenské zkušenosti se daly číst i na jeho tváři, kterou podle jeho přesvědčení zdobila, podle manželky Marty ovšem hyzdila veliká a zarudlá jizva.

Diviš seděl u stolu v šenku pár kroků od kostela svatého Štěpána. Zemská osada Párovce neměla na rozdíl od královského města Nitry hradby a ani brány. Proto se tu ozbrojenci českého krále zastavili a dál pokračoval jen Oldřich z Chlumu a olomoucký kanovník Heidenreich.

Ten své poselství vyřídil a byl už dávno zpět v šenku, ale o osudu královského prokurátora nevěděl nic. Seděl u stolu a spokojeně upíjel z malého režného džbánku víno. Svahy kolem Nitry byly pokryté vinohrady, a i když nebylo tohle víno bůhvíjak skvělé, pít se rozhodně dalo. Do lamentací hřmotného Diviše ani jeho přítele panoše Oty nezasahoval.

Nebyla to jeho věc, on jednal s nitranským biskupem. Navíc neměl Oldřicha z Chlumu ani jeho pomocníka Otu ze Zástřizlí rád od doby, kdy v Olomouci vyšetřovali. Díky jejich odhalení bylo potrestáno několik členů kapituly. Šlo o zločin, v němž sehrál důležitou roli bestiář z kapitulní bibliotéky. To považoval Heidenreich za zvlášť pobuřující, aby kniha sloužila světským vyšetřovatelům. Ale stalo se a změnit to nemohl.

„Já tvrdil hned, milý Oto, že jsme měli jít s ním!“ pokračoval Diviš, napil se a spokojeně mlaskl. Jemu trochu nasládlá chuť nitranského vína vyhovovala. Neměl rád trp-ká vína, jaká se na královský dvůr dovážela z Moravy. A jaká se pila v Olomouci. Hovořil k Otovi, ani on nechoval kanovníka Heidenreicha v lásce. Nebylo to osobní, pátrání v Olomouci se tehdy neúčastnil, ale prelátům obecně nedůvěřoval.

Vehementně hájil názor, že šikovná ruka s mečem je v boji rozhodně lepší než kňourání kněží. Preláti se totiž účastnili všech velkých bitev. Doprovázeli houfce a povzbuzovali je modlitbami. Diviš prohlašoval, že ho jejich vysoké hlasy spíše znervózňují, než povznášejí. Kdyby alespoň mluvili normálně, jenže litanie se předříkávaly zpěvavě. Tu jizvu má prý jen proto, že se v jedné šarvátce snažil před tím pištěním utéct a kvůli tomu se dostal do obklíčení. Probil se a za ním zůstala hromada mrtvých vysoká jako dospělý chlap. Každý jistě uzná, že byl zázrak, jestliže vyvázl jen s jizvou na tváři.

Panoše Otu kritizoval, že má tvářičky hlaďounké jako cherubín, protože nic podobného nezažil. Nebyla to pravda. Jeho přítel si odnesl z turnajů několikrát vavříny vítěze a obratnost v boji prokázal mnohokrát. Ota byl rytíř, jak se patří. Vysoký, silný v ramenou, ale štíhlý v pase. Dávno samozřejmě odrostl věku, kdy chlapci sloužili na dvorech velmožů jako panošové, ale tohle označení používal pro svou zábavu stále. Nakonec ho tak oslovovali všichni, dokonce i český král.

Ota a Diviš byli nerozluční přátelé, ale rádi se popichovali, protože byli každý jiný. Diviš nerad rozhazoval peníze, byl trochu těžkopádný a někdy zbrklý, zvláště pokud chtěl být Oldřichovi z Chlumu při vyšetřování zločinů stejně platný jako Ota. Kvůli tomu občas něco popletl a sám se mnohokrát dostal do nesnází. Z nich ho obvykle zachraňoval jeho přítel a neopomněl mu to v žertu občas připomenout. Diviš mu zase s oblibou vyčítal zástupy dívek, které panoš Ota svedl, neboť on sám byl ženatý a manželce věrný.

Ota byl svobodný a dívky vlastně ani příliš nevyhledával, to spíše ony jeho. Byl pěkný mládenec, kolem hlavy mu povlávaly dlouhé světlé vlasy nakadeřené podle německé módy, ve tváři živé oči a veselý úsměv. Chodil dobře oblékaný a na rozdíl od jiných rytířů vždy upravený a čistý, navzdory tomu působil mužně. Při vyšetřování se vžilo pravidlo, že dívky a mladé ženy vyslýchá on. Často dokázal spojit příjemné s užitečným, protože stará pravda byla, že mnohé holky se milenci svěřily mnohem ochotněji než vyšetřovateli.

Panoš Ota vehementně názor svého přítele odmítl: „Diviši, co by bylo platné, pokud bychom našeho pána doprovázeli? Jestliže ho zajali, pak by uvěznili i nás. Lepší je přece být venku a zasáhnout než sedět vedle Oldřicha z Chlumu v žaláři a navzájem se utěšovat, že nás snad někdo vysvobodí. To za prvé. A za druhé, výslovně nám přece poručil, že tu máme na něj počkat. To jsme se měli za ním plížit, aby si toho nevšiml?“

„Oto, ty mě štveš,“ povzdechl si Diviš, protože mu bylo jasné, že přítel má jako obvykle pravdu. Okamžitě ho však napadla námitka: „Buď si poslušný a čekej tady v šenku, jak nám pán poručil. Ale já ho v tom nenechám! Já tedy ne!“

„Pod pojmem čekat jistě urozený pan Oldřich z Chlumu mínil, abychom tu čekali, dokud bude naděje, že se vrátí. Dosud se však nevrátil a zřejmě se už ani nevrátí. Proto pojem čekání ztrácí význam, nemyslíš, Diviši?“

„Bože můj, proč musím mít za přítele zrovna tebe? Jdeš se mnou? Ale varuji tě, tvá odpověď budiž jen prosté ano nebo ne!“

„Proč bych nešel? Jen netuším, co chceš udělat. Jak pomůžeme našemu pánovi, pokud ho půjdeme zachraňovat, aniž bychom věděli, kde je? Nitra není malá, že? Ale abys mi nevyčítal, že moc mluvím, odpovídám stručně, ano, jdu!“

„Není to má věc,“ ozval se nečekaně kanovník Heidenreich. Dopil džbánek, ale další odmítl. Obsluhoval je snědý mrzoutský šenkýř s mohutným břichem a ve špinavé zástěře. Šenky na předměstí bývaly vždycky mizerné, protože se v nich scházeli chudí hosté. Tenhle měl podlahu z udusané hlíny, nízký strop a jen dva stoly s lavicemi z hrubě otesaných prken. Džbánky byly otlučené a několika chyběla ucha. Ale víno špatné nebylo.

„Jak jsem biskupa Vincenta během jednání pochopil, je ochotný se králi Přemyslovi podvolit,“ pokračoval olomoucký kanovník. Ztišil hlas a naklonil se k nim. „Válčíme proti uherskému králi společně, a vaše starosti jsou tedy i mými. Co kdybych se pokusil zjistit, kde ten váš Oldřich z Chlumu je? Předpokládám, že ho uvěznili na hradě. V tom případě o něm musí nitranský biskup vědět. Možná by mu pomohl. Vám dvěma ovšem rozhodně ne. Já jsem však služebník boží. Třeba se s ním domluvím.“

Než stačil Diviš jeho nabídku odmítnout, panoš Ota ji přijal. Dokonce podal kanovníkovi ruku a srdečně mu poděkoval. Přátelsky ještě dodal: „Vím, že jsou mezi námi ty dávné události. Já však jinak jednat nemohl, protože sloužím svému pánovi. Stejně jako ty svému. Nemá tedy cenu se navzájem obviňovat, na čí straně bylo tehdy právo a kdo porušil zákony. Je to pryč, souhlasíš?“

Heidenreich přikývl a přísně dodal: „Ovšem mou útratu zaplatíte vy dva. Počkejte na mě!“

To šetrného Diviše utvrdilo v přesvědčení, že s preláty by se neměl bojovník spolčovat. Panoš Ota však souhlasil a svého přítele uklidňoval, že to zaplatí ze svého. On šetrný rozhodně nebyl. Hned poté olomoucký kanovník šenk opustil. Tentokrát šel pěšky, na hrad to byla od kostela svatého Štěpána stěží čtvrthodina cesty.

Oldřich z Chlumu seděl na nízké dřevěné lavici v komoře s klenutým stropem vedle kuchyně. Za ním stála dřevěná police se zeleninou, vajíčky a plátěnými sáčky s kořením. Vedle ležely prázdné ošatky a košík. Měl spoutané ruce a čekal, co bude dál. Župan Třmen Uzda z Hosty ho nechal zavřít sem, protože uznal, že jde o vyslance českého krále. Bylo by nedůstojné uvěznit rytíře v hradním sklepení, kam se zavírali obyčejní zločinci.

Zajatce považoval za cennou kořist, a proto s ním hodlal zacházet slušně. Když už mu ho náhoda přihrála do rukou, doufal, že ho při nejhorším vymění za svou svobodu, až se Češi dostanou za hradby a jemu by se nepodařilo uprchnout. Nařídil, aby dali vyslanci českého krále najíst a bez jeho souhlasu mu nikdo nesmí zkřivit vlas na hlavě.

Oldřichovi z Chlumu županovy záměry okamžitě došly. Nebyl tedy důvod se bezprostředně obávat o život. Přesto měl zlost. Uherští velmožové neznali rytířství, jaké se ctilo na dvoře českého krále, stejně jako na většině německých panovnických dvorů. Už když jel do Nitry, obával se, že mise nedopadne dobře. Předpokládal to nejspíše i král Přemysl, jenže nabídku čestné kapitulace poslat musel. On rytíř byl. A jeho vyslancem nemohl být bezvýznamný služebník.

Oldřich z Chlumu měl pověst králova oblíbence. Právě proto musel občas plnit nepříjemné povinnosti, protože takové věci zajišťovaly přízeň. On sám pocházel z chudobného zemanského rodu, získal však významné postavení správce severních Čech, a to si udržoval už patnáct let. Zasloužil si ho nejen oddaností, ale také odvahou a obratností v boji, což byly vlastnosti, které Přemysl uměl ocenit. Avšak nejen to.

Byl nejlepším vyšetřovatelem v Českém království a na znamení uznání svých schopností obdržel titul královského prokurátora. Objasnil už desítky zločinů, mnohé zapeklité, jejichž řešením svého panovníka dokázal pobavit, ale také pořádně naštvat. Při hledání pravdy byl Oldřich z Chlumu nesmlouvavý, neboť byl názoru, že spravedlnost je jen jedna a platí pro všechny, urozené i neurozené, panovníka nevyjímaje. Nadělal si tím mnoho nepřátel, stejně jako příznivců. Mezi ně patřila královna Kunhuta. Držela nad ním ochrannou ruku zvláště tehdy, pokud něčím naštval jejího vznešeného, náladového a mnohdy nevděčného manžela.

Oldřichovi z Chlumu bylo čtyřicet let, ale byl stále velice pěkný muž. Vysoký, dobře stavěný, nosil krátké vousy a z každého gesta vyzařovala autorita a přísnost. Jeho zdánlivá strohost a nepřístupnost byla však jen klam, kterému podléhali ti, kteří ho dobře neznali. Stačilo se mu podívat hlouběji do očí, které byly laskavé a veselé. Rád žertoval a nikomu by zbytečně neublížil. Tím více ho zlobila proradnost nitranského župana.

Za dveřmi slyšel hluk, kuchmistr připravoval večeři pro hradní posádku. Malým okénkem viděl na nádvoří a roh baziliky. Venku se začalo pomalu stmívat. Večeři mu přinesl vousatý ozbrojenec. V ruce držel misku s kaší a ve druhé tesák. Uvolnil mu levou ruku a podal lžíci. Pak odstoupil a trpělivě čekal, až se nají. Hned pak ho zase spoutal. Během té doby nepromluvil ani slovo.

Ani Oldřich z Chlumu se ho nepokusil oslovit, protože to bylo zbytečné. Pokud by s někým potřeboval mluvit, byl to Třmen Uzda z Hosty. Ale ani od něj si příliš slibovat nemohl. Nezbývalo než čekat, až český král obsadí hrad a osvobodí ho. Doufal jen, že to půjde stejně rychle jako při dobývání hradů v kopcích kolem Prešpurku.

Opřel se o polici, zavřel oči a začal dřímat. Najednou zaslechl hluk. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kde vlastně je a proč. V komoře byla tma, jen škvírou pod dveřmi pronikalo z kuchyně světlo louče. Zaslechl tlumené hlasy, bolestný vzdech a pád těla na podlahu. Teprve teď doopravdy procitl a rychle uvažoval, co se děje.

Dveře se s tichým vrznutím otevřely a v nich se objevil dobře stavěný prelát. V ruce držel hořící louč a ve druhé dýku. Protože se nechtěl zdržovat rozvazováním uzlů, dýkou provazy přeťal. Naklonil se a tiše špitl: „Pojďte se mnou, urozený pane!“ Hovořil německy.

„Kam?“ zabručel Oldřich z Chlumu nedůvěřivě. I když ho věznili, byl tady v relativním bezpečí. Útěk mu sice mohl přinést svobodu, ale stejně tak nepříjemnosti a možná i smrt. Netušil, proč by mu měl někdo cizí pomáhat. Věděl, že na nitranském hradě žijí lidé, kteří chtějí vyjít českému králi vstříc, ale také ti, kteří by mu s chutí podřízli krk. Mohla to být past. Nebyl si jistý, zda se nemá stát řgurkou ve hře, které nerozuměl. A to rozhodně neměl rád.

„Důvěřujte mi,“ řekl prelát a sepjal prosebně ruce. Ten pohyb Oldřich z Chlumu více vytušil, než aby ho v šeru viděl.

„Kam jdeme?“

„Potom. Pokud by nás chytli, je lepší víc nevědět.“

Oldřich z Chlumu uznal, že to zní rozumně. Na druhou stranu ten prelát rozhodně nevypadal na spojence krále Přemysla. Řekl si, že ho vyzkouší.

„A co ten olomoucký kanovník, bratr Sezama, ten už Nitru opustil? Nebo je také ve vězení?“

„Opustil. Ale jmenoval se Heidenreich. Prosím, opravdu nemáme čas!“

Oldřich z Chlumu vstal. Třmen Uzda z Hosty ani jeho lidé nemohli vědět, jak se olomoucký kanovník doopravdy jmenuje. V tom případě mu chce tenhle prelát pomoci, a pak ho musel poslat nitranský biskup. To vypadalo nadějně.

Zamířili ven. Podlaha byla ze starých seschlých prken, proto opatrně našlapovali, aby nevrzala. V kuchyni si Oldřich z Chlumu všiml těla onoho ozbrojence, který ho krmil kaší. V ruce svíral svůj tesák. Ležel u pece a měl proříznuté hrdlo. Bylo zřejmé, že prelát, který ho osvobodil, ovládá víc než jen teologii.

Prelát ukázal mlčky na díži. Na jejím víku ležel do uzlíku sbalený tmavý hábit. Oldřich z Chlumu si ho rychle navlékl. Byl tam i provaz, jímž se mohl opásat. Při letmém pohledu by ho teď nikdo nerozeznal od duchovních s nižším svěcením, kterých se kolem každého biskupa motala spousta. Přicházeli jako prosebníci, a když dostali obročí či službu, zase zmizeli.

Vyšli na dlouhou pavlač, která z vnější strany lemovala patro budovy. Na jejím konci bylo strmé schodiště, po kterém sestoupili na nádvoří. Protože se vyjasnilo a měsíc se blížil úplňku, zamířili k hradbám, kam měsíční svit nedosahoval. Tady vládla skoro neproniknutelná tma. Přitiskli se k chladným kvádrům hradby a podél nich se plížili k bazilice svatého Emeráma. Teprve u ní úkryt opustili, přeběhli malý travnatý palouček a zmizeli v bočním vchodu. Tady odbočovala chodba k sakristii a na druhou stranu vedl průchod přímo do chrámu. Loď baziliky byla téměř liduprázdná.

U oltáře hořela lampička s věčným ohněm. Matně osvětlovala postavu klečícího starce. Když k němu došli, Oldřich z Chlumu ho poznal hned. Zdvořile sklonil hlavu a čekal, až ho biskup Vincent osloví. Stařičký prelát mu nejprve požehnal a německy ho několika laskavými slovy ujistil, že tady v chrámu se nemá čeho obávat, protože je pod ochranou boží.

Pak se řecky zeptal svého komořího, jak to celé proběhlo. Preláti předpokládali, že jim český rytíř nemůže rozumět, proto spolu mluvili Aristotelovým jazykem. Na uherském královském dvoře se používala latina, na českém zase němčina. Jenže ti dva netušili, že Oldřich z Chlumu v mládí navštěvoval církevní školy a je neobyčejně vzdělaný. Na rozdíl od jiných rytířů uměl číst i psát, vyznal se v právu, teo-logii a rovněž v logice. Řečtinu sice neovládal tak dobře jako latinu, ale smyslu hovoru rozuměl. Klečel se sklopenou hlavou a bedlivě poslouchal.

„Strážného u paláce jsem uplatil, jak jsi mi poručil. Ale netušil jsem, biskupská Milosti, že v kuchyni bude ještě jeden. Starý Kazimír, s tím by rozumná řeč nebyla. Mám smrtelný hřích.“

„Zabil jsi ho, Martine?“

„Pokud jsem chtěl toho Čecha osvobodit, nic jiného mi nezbývalo. Kazimír hrozil, že mne odvede k županovi, abych vysvětlil, co dělám v noci v paláci.“

„Jako pokání ti ukládám tři dny půstu. Zítra se budeš celý den modlit za Kazimírovu spásu a budeš Boha prosit o odpuštění. Pak se vyzpovídáš a požádáš o rozhřešení.“

„Děkuji!“

„Řekl jsi tomu českému rytíři, co požaduji?“

„Rozhodně ne. Vyzvídal, ale neprozradil jsem vůbec nic.“

„Udělal jsi dobře!“

Biskup Vincent se obrátil na Oldřicha z Chlumu a německy se začal omlouvat, že se možná choval nezdvořile, ale musel vyřešit jeden naléhavý teologický problém. Přitom neustále mžoural, mihotavý svit plamenů v šeru jeho očím nesvědčil. Vypadal velice uboze a Oldřichovi z Chlumu ho přišlo líto. Chápal, jak mu je. Čekat na příchod nepřátel nebylo nikdy povzbuzující.

„Z vězení jsem ti pomohl ze dvou důvodů,“ pokračoval nitranský biskup. Podle hlasu se zdálo, že se trochu uklidnil. Zpráva o zabití županova ozbrojence ho zjevně rozrušila.

„Nejsem tak naivní, abych si myslel, že český král ušetří město jen proto, že jsem pomohl jeho vyslanci. Přesto doufám, že se zachová jako rytíř a křesťan. Prosím, pověz mu toto mé přání. A také to, že mu skládám slib poslušnosti. Je však ještě cosi, co mne trápí. Naše diecéze je zámožná. Předpokládám, že o své poklady přijdeme. Ale co jsou pozemské statky proti věčnosti? Přesto vlastníme pár předmětů, které bych rád uchránil. A to je mé druhé přání. Obracím se s ním přímo na tebe. Již dlouho je chloubou této diecéze relikviář s ostatky našich patronů, svatých poustevníků ze Skalky u Trenčína. Nepředpokládám, žes o nich někdy slyšel.“

„Jedním je svatý Svorad a druhým jeho žák Beňadik. O obou se píše v Maurově legendě,“ opáčil Oldřich z Chlumu. Občas rád dokazoval svou učenost. V tomhle případě to bylo užitečné, neboť to mohlo urychlit jejich jednání. Času měli zoufale málo. Věděl, že král Přemysl nebývá trpělivý a dalo se očekávat, že na Nitru může zaútočit ještě v noci, nebo nejpozději zítra brzy ráno. A to už by byl rád v bezpečí mezi svými.

Biskup Vincent se na něj překvapeně podíval a pak se jeho téměř bezzubá ústa roztáhla do širokého úsměvu. Bezděčně zvedl ruku a požehnal jeho slovům. Pak ale zvážněl a pokračoval: „Oba světci jsou v naší bazilice pohřbeni ve dvou hrobech. Kromě nich vlastníme schránku ze zlata, je posázená drahými kameny a kamejemi z Akvitánie. Vypadá jako menší rakev a její cena je nedozírná. Nejen ta v penězích, ale především duchovní. Prosím, pomoz, abychom o tenhle relikviář nepřišli.“

„Proč ho někam neukryjete?“

„Nikomu nevěřím. Sám s komořím to nedokážeme. Hrad stojí na skále, tady ho zakopat nejde. A před hradby se s ním v tuhle chvíli už nedostaneme. Olomoucký kanovník Heidenreich vyprávěl, že jsi mimořádně obratný a čestný rytíř. Napadlo mne, že bys ho mohl vzít do své ochrany.“

„Takovou pravomoc nemám. O kořisti rozhoduje výhradně král Přemysl.“

„Třeba bys mu o tom relikviáři nic neřekl,“ špitl téměř provinile biskup Vincent a odvrátil pohled k oltáři. V očích se mu leskly slzy.

„Ctím svého panovníka,“ přiznal se opatrně Oldřich z Chlumu. „Ale stejně tak si vážím upřímné víry. Dobrá, pokusím se. Kde je relikviář uložen?“

„Pojď,“ řekl biskup Vincent. Komoří mu pomohl vstát a pak se vydali přes loď baziliky k postrannímu oltáři. Vedle něj byla malá, ale velice pevná dvířka pobitá plechem. Biskup vytáhl klíč a vsunul ho do zámku. Chtěl jím otočit, ale nešlo to. Ve spěchu se zřejmě vzpříčil. Než ho stihl vytáhnout, rozlétly se dveře sakristie a v nich se objevil stařičký kostelník. Byl rozcuchaný a nedbale oblečený.

„Češi právě zaútočili. Část města hoří!“

III. KAPITOLA

„U mostu přes Nitričku do hradu stojí strážní. Ne biskupovi, ale toho župana Třmena Uzdy z Hosty,“ rozčiloval se olomoucký kanovník Heidenreich, když se vrátil do šenku. Byl zadýchaný, protože skoro běžel. Z otylé tváře setřel pot a pokračoval: „Každého prohlížejí. Pokud někoho neznají, odvedou ho stranou a nepustí ho, dokud županův úředník nebo rychtář nepotvrdí, o koho se jedná. Na Čechy jsou pěkně nabroušení. Ani jsem se nepokoušel pokračovat dál, nejspíše by mne bez soudu rovnou pověsili. A vás dva taky. Nic jsem nezjistil. Do hradu se teď nedostaneme. Tedy, nedostanete!“

„To se mýlíš. A hned dvakrát,“ opáčil suše Diviš a vztyčil se. O desku stolu se opřel svýma mohutnýma rukama a naklonil se k zadýchanému kanovníkovi: „Za prvé, nás tak snadno pár měšťanů nezastaví. A za druhé, pokud jsi chtěl naznačit, že zůstaneš tady, pak tě musím vyvést z omylu. Půjdeš s námi!“

„Nejsem rytíř, abych se s někým rval. Zůstanu tady a budu se modlit. To bude rozhodně prospěšnější!“

„Bohu je modlitba milá, ať ji pronášíš kdekoli. Možná bude prospěšnější, pokud ji budeš pronášet při bohulibé snaze zachránit vyslance českého krále,“ odmítl to sladce panoš Ota. Navzdory svým přátelským slovům popadl kanovníka za límec a táhl ho ven. Ani příliš neprotestoval. O Otovi měl to nejhorší mínění a tím, co se dělo na tomhle vojenském tažení, si ho rozhodně nespravil.

„Půjdu sám,“ sykl nepřívětivě a trhl sebou, aby se uvolnil. Otovi s Divišem bylo jasné, že je zbytečné ho varovat, aby se nepokoušel zmizet. Otylý prelát by jim daleko neutekl a dobře to věděl. Navíc se pohybovali po nepřátelském městě a bylo zbytečné na sebe přitahovat pozornost.

„Je nám líto, že tě musíme přemlouvat zrovna tímhle způsobem,“ vykládal mu Diviš. „Jenže ty se na hradě vyznáš, už jsi tam byl. My ne. Až ta mela opravdu začne, budeme potřebovat průvodce, to je ti snad jasné?“

Heidenreich rezignovaně pokrčil rameny. Co měl také říkat? Když už se ovšem do téhle nepříjemné situace dostal, chtěl být užitečný. Ujal se proto vedení. Od kostela svatého Štěpána zamířil mezi nízkými domky po bahnité cestě k nedalekému kostelu svatého Michala archanděla. Šlo o starobylou kamennou rotundu bez věže, která stála před palisádou, za níž začínalo královské město Nitra. V ohradě spletené z proutí se nacházela branka, jíž mohli měšťané kostel pohodlně navštěvovat, aniž museli chodit oklikou přes Kapitulní bránu o tři sta kroků výše. Jak Heidenreich správně předpokládal, branku střežili jen dva ševci s kopími v rukách. Jinak tu bylo pusto prázdno. Ženy byly doma a balily nejcennější majetek, aby s ním uprchly z města. Jejich mužové už budovali zátarasy pod hradem.

„Stůjte, co jste zač?“ houkl na ně starší z obou ševců a namířil na ně hrot kopí. Jeho druh zvedl lampu a posvítil jim do tváří. Pak zavrtěl hlavou na znamení, že je nezná.

„Nemůžeme zabít ševce,“ špitl tiše Diviš. Byl jako každý voják pověrčivý a rychle vysvětloval: „Pracuje se smůlou, ta by se ti nalepila na meč, Oto. Pak by tě porazil i podomek s dřevěnou lopatou. Mrtvý švec nese smůlu, věř mi!“

„Co si to tam šeptáte?“ houkl na ně podezřívavě starší strážný a v ruce pevněji sevřel ratiště své zbraně.

„Můj přítel mne prosí, abych vás nezabíjel,“ oznámil nenuceně panoš Ota a tasil meč. „Poslechnu ho, ale jen když nás necháte projít. Podívejte se, já i můj přítel jsme rytíři. Máme meče a hravě si poradíme s tuctem ševců. Ale nechceme vám ubližovat. Nejdeme rabovat, máme důležitý úkol. Nitra se stejně brzy vzdá, tak proč byste na to měli doplatit zrovna vy dva?“

Strážní na sebe vrhli krátký pohled a pak bez řečí ustoupili stranou. Věděli, že to, co ten urostlý rytíř říká, je pravda. A jim se rozhodně zemřít nechtělo. Naopak, byli rádi, že dostali úkol být tady. Odtud se dá zmizet. Těm za Nitričkou, až české houfce zaútočí, bude rozhodně hůř.

Trojice od branky pokračovala na velký rynek s kostelem svatého Jakuba. Za ním se rozkládal dvorec nitranského rychtáře. Z jeho vrat právě vyjížděl povoz se třemi truhlicemi, ranci a několika pytli s obilím. Vedle dobře živených koní kráčel čeledín a spřežení vedl k nároží na protilehlé straně rynku, aby se dostal k mostu přes Nitru. Měl úkol ukrýt se v lesích pod Zoborem. Kdo mohl, utíkal stejným směrem, co nejdále od českého vojska. Trojice cizinců si nikdo nevšímal. Každý měl svých starostí až nad hlavu.

V boční uličce zahlédl Diviš pět pobudů, kteří se ukrývali u otevřených vrat. Čekali, až lidé zmizí, aby mohli v nastalém zmatku vykrást nějaký opuštěný dům. I když byla skoro tma, pokusil se je zapamatovat, aby si to s nimi později vyřídil. Nesnášel podobné lidi. Pokud rytíři dobyli nepřátelské město, bylo jejich právem drancovat, protože v bojích nasazovali své životy, ale zloději se o nic nezasloužili. Byli jako krysy, které okrádají sousedy, a možná by okradli i vlastní matku, pokud by se jim k tomu naskytla příležitost.

Minuli kostel, od něhož mezi výstavnými domy pokračovala ulice k mostu přes Nitričku. Za ní se ve tmě rýsoval obrys kopce s hradem. Z hradeb i oken stavení probleskovala světla hořících loučí. Živo bylo i u mostu. Vstup na něj byl zatarasený narychlo zbudovaným hliněným valem. Po břehu řeky se míhali lidé s motykami a dřevěnými rýči s železným okutím. Ve dvojicích tahali nosítka s kameny a vykopanou hlínou. Jiní snášeli prkna, trámy a kamenné kvádry, přichystané zřejmě o kus dál na výstavbu nové věže. Na několika místech hořely hranice a osvětlovaly prostor kolem mostu a oba břehy Nitričky, aby lidé na práci lépe viděli. Na opevňovací práce dohlížel nitranský rychtář a několik rytířů. U mostu ještě postával tucet městských biřiců v železné zbroji a s loučemi v rukách. Každému, kdo vkročil na most, posvítili do tváře a teprve pak ho pustili dál.

„Tenhle most je jediný přístup do hradu,“ upozornil kanovník Heidenreich, když zastavili ve tmě na konci ulice. Založil si ruce na prsou, aby dal na srozuměnou, že úkol splnil a víc ať od něj ti dva nechtějí. A že dál to rozhodně nepůjde, jak ostatně tvrdil už tam v šenku.

„Jako prelát pravdu určitě máš,“ souhlasil tiše panoš Ota. „Pro obyčejného člověka jiný přístup do hradu opravdu není. Jenže rytíř není obyčejný člověk.“

„Rytíři jsou v první řadě mluvkové. Navíc nadutí hlupáci, pokud si myslí, že jsou víc než služebníci boží,“ odsekl zlostně olomoucký kanovník. „Zatím jsem nepostřehl, že by vám narostla křídla. A to je snad to jediné, co by vám pomohlo.“

Diviš se rozhlížel kolem a teď se stejně tiše přidal ke svému příteli. I on hovořil sebevědomě, jako když otec poučuje dítě: „Rozumím tvé poznámce o křídlech, že jediný němý tvor boží, který tě napadl, je pták, neboť symbolizuje Ducha svatého. Ale to je tím, že nectíš časy postů.“

„Ty ses snad pomátl na rozumu!“ vyjel spíše překvapeně než uraženě kanovník a chtěl odejít. Zbytečně tu ztrácejí čas.

Panoš Ota ho však zadržel: „Diviš má pravdu! On sice posty zrovna nemiluje a ryby už vůbec ne, ale ryba je tvor užitečný nejen pro preláty, nýbrž i pro rytíře. To chtěl povědět. A teď přemýšlej, Heidenreichu, jak se asi může ryba dostat na tvůj talíř? Někdo ji musí ulovit. A jak to rybáři dělávají? Vyjíždějí na člunech na řeky. Nesporně i na Nitru. Už ti to došlo?“

„Zatraceně, to je pravda!“ vyhrkl Heidenreich, ale vzápětí se pokřižoval, aby odčinil, že kleje. Pohybovat se ve společnosti těch dvou přinášelo z teologického hlediska jen samé potíže. Navzdory tomu ho však tahle výprava začala bavit.