Vlastimil Vondruška

ZNAMENÍ JIDÁŠ

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2009

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009

ISBN 978-80-243-5478-1

Mé ženě Aleně

I. KAPITOLA

Často se Bůh chová, jako by se chtěl křesťanům vysmívat. Až příliš často je trestá. Lidé prolévají slzy, i když jim nad hlavami září jasné slunce. Ale toho roku, kdy zemřel král Václav I., to bylo ještě horší. Lidé prolévali slzy pod nebem zataženým těžkými olovnatými mraky. Byla dlouhá zima, pak přišly deště a záplavy. Léto bylo studené a na polích se urodilo tak málo obilí, že už před zimou stihl venkov hladomor.

Stoupenci nového krále Přemysla II. Otakara vytáhli s ozbrojenými družinami proti velmožům, kteří ještě loni podporovali jeho zemřelého otce. Synové válčili proti otcům a krev tekla jen proto, aby výnosné zemské úřady obsadili noví lidé. Církevní preláti ochotně zapomněli na pastýřské poslání Kristovy církve a vehementně se účastnili zápasu o majetek a moc. Právo a víru nahradilo násilí a beznaděj. V Českém království panovaly v tom prvním roce nové vlády takové zmatky, jako by měl nastat konec věků.

Krvavé války za obnovení královské moci se účastnil i Oldřich z Chlumu, který již druhým rokem spravoval severní Čechy. Z pověření panovníka zahájil výstavbu nového správního hradu, který se okamžitě stal trnem v oku mocným rodům. Severočeská šlechta věděla, jaké přízni se Oldřich z Chlumu u mladého krále těší. Ale když Vartemberkové, Ronovci a Hrabišici zjistili, že před nimi neustoupí, podvolili se královské vůli. Správce severních Čech neměli rádi, ale respektovali ho.

Oldřich si z toho těžkou hlavu nedělal. Byl mladý a věřil, že odvážnému rytíři je svět otevřený. Chápal samozřejmě, že společenství křesťanů zdaleka neoplývá křesťanskou láskou, přesto byl šťastný. Těšil se přízni mladého krále, získal významné postavení a oženil se s překrásnou dívkou. Právě spolu čekali první dítě.

Skončila první zima vlády Přemysla II. Otakara. Stárnoucí velmožové se stáhli do svých hradů a přenechali místa mladým ambiciózním rytířům. Král nechal dovézt obilí z Uher a prostí lidé, i když notně pohublí, krušnou zimu přežili. Chystali se znovu osít svá pole. Oldřich z Chlumu to vše sledoval s klidným uspokojením. Vše se vracelo k normálnímu běhu světa. To ještě netušil, že obyčejné lidské štěstí je věcí neuvěřitelně pomíjivou.

Týden po Popeleční středě začala jeho manželka Blanka rodit. Jenže dítě leželo v jejím lůně jinak, než bývalo obvyklé. Po dvou dnech vyčerpávajících bolestí porodila Blanka dítě mrtvé a sama o tři dny později zemřela také. Pohřbili je vedle sebe na malém hřbitově pod skálou, na níž se tyčil rozestavěný královský hrad.

Když stařičký kněz hrob vykropil a služebníci ho zasypali hlínou, zůstal Oldřich na hřbitově sám. Pohroužený do vzpomínek klečel u čerstvého hrobu a pro slzy téměř neviděl dřevěný kříž zaražený do hlíny. Klečel se sepjatýma rukama a snažil se modlit. Vychovali ho v církevních školách, pracoval jako písař svatovítské kapituly a měl by tedy mít k Bohu blíže než většina věřících. Jenže Bůh mlčel.

Oldřich přemýšlel, jaký má lidský život smysl a co udělal špatně, že ho Bůh tak krutě potrestal. Na nic nedokázal přijít. Nechápal to. Pokud on sám nic špatného neudělal, proč se On zachoval tak krutě? Jak může být milosrdný, když nechá umírat nevinné? A pokud chce trestat křesťany, proč netrestá ty, kteří si to zaslouží? Oldřich z Chlumu klečel u hrobu své ženy a dítěte a neviděl cestu, po které by měl kráčet. V jediném okamžiku přišel o všechno.

Nemusel být koneckonců královským prokurátorem, protože věrnost panovníkovi mu přinášela jen nenávist severočeské šlechty. Nemusel být správcem královského hradu, protože by se díky znalosti čtení a psaní uživil jako písař kdekoli. Nemusel bydlet v hradním paláci, protože člověku stačila nad hlavou došková střecha. Nemusel… Bylo toho hodně, co mít nemusel. Ale to jediné, co chtěl, to nenávratně ztratil. Proč by měl dál žít? Vždyť už nebylo nic, na co by se mohl ve svém pozemském životě těšit.

Když ráno přišel na hřbitov farář, našel Oldřicha z Chlumu klečet tam, kde ho včera opustil. Byl to starý muž, chodil už těžce a musel si pomáhat holí. Na sobě měl spravované nohavice a nepříliš čistou halenu. Byl pohublý, protože se o jídlo dělil s nejchudšími ze své farnosti.

Pomalu došel až k hrobu, pokřižoval se a pak se značným úsilím poklekl vedle Oldřicha. Sepjal ruce a tiše začal vyprávět o svém životě. Oldřich slyšel jeho hlas jakoby z dálky, pronikal k němu skrze stíny, které ho obklopovaly. Příběh starého faráře by opakovat nedokázal, přesto na tenhle okamžik svého života nikdy nezapomněl.

Před obědem společně opustili hřbitov. Oldřich z Chlumu se vracel ze světa mrtvých mezi živé. Ano, Bůh mu vzal ty, které miloval, ale v křesťanském světě žila ještě spousta bezbranných, kteří také milovali a strachovali se o své blízké. Mnohým z nich by mohl pomoci, aby netruchlili víc, než bylo nutné. Existovala cesta, po které by měl kráčet.

„Nechci vám lhát, vznešený pane,“ řekl s pohledem sklopeným k zemi stařičký farář, jako by se za svá slova styděl. „Ale ani Bůh nemůže stačit na všechno. Někdy nás ochrání, někdy ne. On není tak všemocný, jak se všeobecně myslí. Ale existuje, a možná s námi trpí víc, než trpíme my sami. Pokud má být křesťanský svět lepší, musíme mu sami občas pomoci. Ne kvůli němu, ale kvůli lidem. Dobrý kněz by měl vědět, že svět nevystačí jen s milosrdenstvím božím, protože stejně důležité je i milosrdenství lidské. A soudce jako vy je, věřte mi, urozený pane, na tom stejně jako kněz.“

Nejvyšší komoří Bohuš ze Švamberka vešel do královy ložnice. Přemysl II. Otakar ještě spal. Mladý Zajíc z Valdeka, který té noci držel stráž u panovníkova lůžka, seděl v křesle u dveří a dřímal. V ruce držel připravený meč. Jakmile se otevřely dveře, vyskočil a meč výhrůžně napřáhl proti komořímu. „Co se děje?“ optal se rozmrzele, když ho poznal, a sklonil špičku zbraně k podlaze.

„Musím vzbudit krále,“ oznámil důležitě nejvyšší komoří.

„Co se stalo? Nepřítel?“

„Něco horšího,“ odpověděl Bohuš ze Švamberka. Byl bledý a na čele se mu perlil pot. Bylo zřejmé, že má strach. Pokřižoval se a dutě oznámil: „Na hradě je zřejmě ďábel!“

„To nás zase navštívila Jeho biskupská Milost?“ ozval se rozespale Přemysl II. Otakar. Opřel se o loket a zívl. „Co se děje?“

„Zavraždili nejvyššího sudího Dobřeje,“ vykládal překotně komoří a spolu s mladým Zajícem z Valdeka se hluboce uklonili.

Král se posadil a dlaní si mnul obličej. Byl ještě rozespalý, protože šel pozdě spát. Neviděl důvod, aby kvůli smrti nějakého úředníka vstával tak časně. Oběma pokynul, aby přistoupili blíž. Bez většího zájmu se optal, kdo to má na svědomí.

„To je právě ta záhada… všichni si myslíme, že ďábel,“ vysvětloval uctivě, ale nanejvýš opatrně nejvyšší komoří. Znal svého pána a věděl, že po ránu s ním bývá ještě těžší domluva než během dne. Mladý král byl svéhlavý a až příliš často podléhal záchvatům zlosti.

„Proč ďábel?“ opáčil přísně Přemysl II. Otakar. Zůstal sedět, mladému Zajícovi z Valdeka zatím nedal znamení, aby mu podal oděv. Dosud se nerozhodl, zda kvůli tomu vstane.

„Sudího Dobřeje našli v jeho kanceláři. Komnata sice nebyla zamčená, ale palác byl od večera prázdný. To sudí Dobřej ještě žil. Stráž přísahá, že nikdo nevstoupil dovnitř ani nevyšel ven.“

„Nic z toho nás zatím nezneklidnilo,“ zamračil se mladý král. Mírně svraštil obočí, což vždycky znamenalo, že se blíží výbuch hněvu.

„Sudí Dobřej byl zavražděn dýkou… tady je,“ rychle pokračoval Bohuš ze Švamberka a podal panovníkovi malou a velice neobvyklou zbraň. Měla úzkou zkrvavělou čepel a jílec zdobily satanské znaky. „U těla zavražděného sudího ležel mrtvý černý kocour. Měl podříznutý krk. A kocouří krví byly na stěně nakresleny stejné znaky, jako jsou na téhle dýce. Probošt vyšehradské kapituly byl náhodou u toho, když mrtvé tělo nalezli. Okamžitě rozpoznal neklamné stopy působení ďábla, takže…“

„Na našem hradě ďábel není,“ opáčil popuzeně mladý král a zívl.

„Probošt Wilibald Odo už poslal pro exorcistu a…“

„Jak se mohl opovážit?“ vybuchl rozzlobený Přemysl II. Otakar.

„Někdo tu vraždu přece objasnit musí,“ pokorně se omlouval nejvyšší komoří. „Nejdříve jsem si myslel, že by se toho měl ujmout purkrabí Vilém z Landštejna. Jenže ten prohlásil, že odpovídá jen za potrestání zločinů, které spáchají lidé. A tohle na lidskou ruku nevypadá. Takže jiná možnost nebyla a…“

„Dost!“ rozzlobil se král a lehl si zpět do lůžka. „Komnatu sudího zavřete, nikdo do ní nesmí vkročit. Nech hlídat dveře. Pokud se tu exorcista objeví, ať se zase vrátí k biskupovi. A pošli co nejrychleji do severních Čech pro Oldřicha z Chlumu. Zítra ho tu chceme mít!“

„Jak poroučíte, můj pane,“ uklonil se Bohuš ze Švamberka. „Jen bych rád upozornil, že jako prokurátor nemá na vašem dvoře žádnou pravomoc a tenhle případ…“

„Bude ji mít. A teď nás nech, nebo místo jednoho úředníka zemřou dva,“ opáčil výhrůžně král, přikryl se medvědí kožešinou a zavřel oči.

Když na počátku 12. století vyhořel Pražský hrad, nechal kníže Soběslav nejprve provizorně opravit poničený palác, ale pak se pustil do přestavby celého sídla. Místo hliněných valů nechal vztyčit kamenné hradby a vystavěl o něco blíže k Opyši nový honosný palác s kaplí. Jakmile byl nový palác hotový, odstěhoval se tam s celou rodinou a starý palác chátral. Později ho kníže Vladislav opravil a od časů krále Přemysla I. Otakara v něm sídlili zemští úředníci.

Byla to přízemní stavba, v níž se nacházelo sedm komnat. Z nádvoří se vcházelo do té největší, kde sídlilo skriptorium královské kanceláře. Kdysi to byl audienční sál českých knížat. Zabíral téměř polovinu budovy. Měl klenutý strop a kromě oken po obou stranách ještě řadu malých okének pod stropem. Podlaha byla to jediné, co se z původního knížecího paláce dochovalo. Byla vyložená dlaždicemi cihlové barvy, na několika místech zčernalých jako připomínka dávného požáru.

V truhlicích, které stály podél stěn, byly uložené zemské listiny a na policích nad nimi ležely kodexy vázané v zašlé hnědé kůži. Poblíž oken stály tři pulpity, u nichž pracovali písaři. Vedle nízkého pódia u zadní stěny se nacházely masivní dveře, kterými se dříve vcházelo do soukromých komnat panovníka. Dnes se tu nacházely kanceláře nejvyšších zemských úředníků. Ve dne i v noci stál u dveří královský voják, který střežil celý palác a dál pustil jen ty, kdo patřili ke dvoru nebo obdrželi pozvání.

Dveřmi se vstupovalo do úzké temné chodby bez oken, kterou osvětlovalo několik hořících loučí. Na každé straně byly troje dveře pobité železnými hřeby, za nimiž se nacházely kanceláře s vysokými klenutými stropy a malými okny. V jedné z nich, jejíž vchod byl zajištěný závorou a přelepený kusem pergamenu s otiskem královské pečetě v červeném vosku, leželo tělo zavražděného sudího Dobřeje. Přede dveřmi stál voják v dlouhé drátěné košili a s kopím v ruce. V jiné kanceláři až úplně na konci chodby se sešlo pět velmožů, kterým patřily zbylé komnaty. Spolu se sudím Dobřejem reprezentovali královskou radu. Protože je nesvolal král, ba dokonce ani nebylo žádoucí, aby o jejich schůzce věděl, sešli se tajně zde a nikoli v trůnním sále. Venku se už stmívalo a otevřeným oknem k nim z věží pražských kostelů doléhaly hlasy zvonů, svolávající věřící na nešporní mši.

„Nikdo z nás pěti sudího zavraždit nemohl,“ zahájil jejich sezení nejvyšší komoří. Hovořil nervózním napjatým hlasem. „Proto se musíme poradit.“

„Nemohl to udělat ani jiný člověk,“ navázal důležitě probošt Wilibald Odo. Stejně jako jiní probošti vyšehradské kapituly, i on zastával úřad královského kancléře. „Stopy řádění temných sil jsou přece na první pohled zřejmé.“

„Na můj vkus až příliš,“ namítl purkrabí Vilém z Landštejna. „Jako by si ďábel přál, aby všichni okamžitě poznali, že to udělal on.“

„To je přece podstata zla. Ďábel nám chce vzít víru. Chce, abychom se ho báli,“ vykládal vyšehradský probošt. Mluvil česky s drsným přízvukem. I když žil v českých zemích už desítky let, svou rodnou normanštinu nedokázal zapřít. Měl robustní postavu a světlé vlasy stejně jako jiní normanští rytíři. Ostatně i on byl v duši spíše válečník než prelát. Pokud hovořil o křesťanské víře, myslel především na to, jak za ni bojovat. Stál příliš vysoko, aby se zajímal o utrpení prostých věřících. Jeho posláním bylo hájit zájmy českého krále, ale také církve. Byl významným mužem a dobře to věděl. O jeho přízeň usilovala většina velmožů, a proto býval častým hostem hostin a turnajů. Neměl čas studovat teologické spisy, uložené v bohaté kapitulní bibliotéce. Znal několik základních křesťanských pouček a s těmi dosud vystačil.

Purkrabí Vilém z Landštejna mu však začal k jeho nelibosti oponovat. Řekl, že ďábel je plný hříchu jako každý jiný zločinec. Pokud se vrah snaží zamaskovat svůj zločin, proč by ďábel jednal jinak? Probošt Odo neměl purkrabího rád. Vilém z Landštejna byl vzdělaný, protože v mládí navštěvoval proslulou basilejskou školu. To by proboštovi nevadilo tolik jako fakt, že purkrabí hájí zájmy svého jihočeského rodu. Páni s erbem růže byli štědrými podporovateli cisterciáckého řádu, se kterým měla jeho kapitula neustálé spory o majetek. Zamračil se a chladně ho napomenul, že zlehčovat skutky ďábla je hloupost, hraničící s kacířstvím.

„Proč?“ podivil se purkrabí. „Žádný křesťan se nenarodí s hříchem v duši. Vrahem se teprve stane tím, že mu ďábel našeptává zlé myšlenky. Co je v tom za kacířství, ctihodný probošte?“

Pokud Wilibald Odo něco doopravdy nesnášel, byly to učené disputace. Už se chtěl rozzlobit, ale zachránil ho hofmistr Jindřich z Plavna. Ani on neměl purkrabího v lásce a při zasedání královské rady se spolu často hádali. Jejich úřady byly neustále ve sporu o kompetence. Jindřich z Plavna byl už starší zkušený muž. Byl hubený, vysoký a s ostře řezanými rysy ve tváři. Z profilu vypadal jako sokol, jehož měl ve znaku. Zvedl hubený prst a přísně řekl: „Měli bychom ctít vážnost svých úřadů. Já osobně souhlasím se vznešeným proboštem, protože výklad víry je jeho věcí. Od pana purkrabího bych spíše očekával vysvětlení, jak je možné, že se tu objevil vrah. On je přece odpovědný za bezpečí na hradě. Pokud však neumí tuhle věc vysvětlit, bylo by jistě i pro něj lepší, aby přijal názor, že to má na svědomí ďábel. Jinak by mohlo našeho milostivého krále napadnout, že vznešený purkrabí Vilém z Landštejna něco zanedbal a…“

„Co si to dovolujete?“ rozkřikl se Vilém z Landštejna. „Víte stejně dobře jako ostatní členové královské rady, že strážní žádné povinnosti nezanedbali.“

„Tak jak se sem vrah dostal, pokud by mu nepomáhal ďábel?“ optal se sladce vyšehradský probošt. Znovu nabyl ztracenou rozvahu.

„A je to v tuhle chvíli důležité?“ zasáhl poslední z přítomných velmožů, který dosud mlčel. Ojíř z Frýdberka byl členem starobylého rodu a významný úřad zemského maršálka zastával již spoustu let. Sloužil králi Václavovi I. a byl jediný, kdo si svůj vysoký úřad udržel řadu let. Navzdory tomu, že právě on kdysi porazil mladého Přemysla II. Otakara, když ještě coby kralevic povstal proti svému otci. Ojíř byl vynikající voják, a to dokázal mladý král ocenit.

Zemský maršálek chvíli počkal, než se ostatní uklidní. Pak lehce, jako by děkoval, kývl hlavou, kterou zdobily řídké bílé kadeře. „Řekněme si to otevřeně, copak nás zajímá, kdo sudího Dobřeje doopravdy zabil? Důležitější přece je, kdo jeho významný úřad převezme! Prý sem jede nějaký Oldřich z Chlumu. Neznám ho, je příliš mladý a z bezvýznamného rodu. Jenže náš vznešený král už nejednou povznesl muže, který si takovou čest s ohledem na svůj původ nezasloužil. Já myslím, že tu jsme spíše proto, abychom se dohodli, koho budeme do úřadu zemského sudího prosazovat! Nebo se mýlím? Já předem říkám, že pána z Chlumu nepřijmu!“

„Copak se o něm uvažuje?“ vyhrkl trochu překvapeně Jindřich z Plavna. „Jako hofmistr bych něco takového musel vědět.“

„Má jen pomoci zkušenému exorcistovi při pátrání, nic víc,“ důležitě potvrdil Wilibald Odo. „Ani já si ho neumím jako zemského sudího představit.“

„Nepodceňujte Oldřicha z Chlumu! Náš vznešený král má o něm vysoké mínění. Považuje ho za zcela oddaného své koruně. Nikde není takový pořádek jako v severních Čechách,“ upozornil komoří Bohuš ze Švamberka.

„Jakou to hrajete hru? Víte snad více než my?“ osopil se na něj příkře Ojíř z Frýdberka.

„Nevím víc než vy,“ bránil se trochu uraženě nejvyšší komoří. „Chtěl jsem jen upozornit, že já znám našeho vznešeného krále lépe než vy, urození páni. Umím si představit, jak uvažuje.“

„V tom případě musíme udělat vše, aby ten Oldřich důvěru našeho panovníka ztratil,“ oznámil nesmlouvavě vyšehradský probošt.

„Jistě! Nikdo z nás mu při pátrání neposkytne ani tu nejmenší pomoc,“ souhlasil Jindřich z Plavna.

„Proč?“ optal se purkrabí. „Já Oldřicha z Chlumu znám. Je to čestný rytíř, je vzdělaný, a pokud by někdo úřad zemského sudího zastával opravdu dobře, byl by to on.“

„Ne!“ zavrtěl rezolutně hlavou Ojíř z Frýdberka a podíval se na Jindřicha z Plavna, který nepatrně přikývl na znamení, že souhlasí, aby vyslovil to, na čem se spolu dříve dohodli. „Tento úřad by měl získat pan Hynek Berka z Dubé. Jeho rod je téměř tak významný jako můj!“

„Jistě,“ jízlivě přikývl Vilém z Landštejna. „Ideální muž! Je stejně jako vy ze severních Čech a jste vzdáleně příbuzní.“

„Církev považuje tuhle volbu za dobrou,“ usmál se vyšehradský probošt. „Páni z Dubé štědře podporují církev. Na rozdíl od pána z Chlumu!“

„Říkejte si, co chcete, stejně nakonec rozhodne náš vznešený král,“ oponoval jim tvrdohlavě Vilém z Landštejna a vstal. „Oldřich z Chlumu má mou důvěru. Proto mu nebude můj úřad při pátrání bránit. Už proto, že ten odporný zločin spáchal člověk.“ Uklonil se a odešel.

„O co mu jde?“ vrtěl nechápavě hlavou nejvyšší komoří. V podobných sporech stával většinou na straně purkrabího, protože i jeho statky ležely na jihu země. Proto k němu měl blíže než k velmožům ze severu království. Ale tentokrát výjimečně souhlasil s ostatními. Oldřich z Chlumu mohl být jako zemský sudí nebezpečnější než Hynek Berka z Dubé. Mladý rytíř neměl co ztratit a takoví lidé se dali těžko ovládat. Hynka Berku z Dubé všichni znali a věděli, co od něj mohou očekávat.

„O co purkrabímu jde?“ opakoval po něm ironicky Jindřich z Plavna. „To si snad umíte spočítat sám! Panu Oldřichovi zemřela před Velikonocemi žena. A dcera Viléma z Landštejna Světlana je dosud svobodná. Sudí Dobřej stál, abych tak řekl, stranou našich zájmů. Ale pokud by ten úřad získal někdo, kdo by měl k někomu z královské rady příliš blízko, mohlo by to vyvolat zmatky. A to by bylo špatné pro nás i pro celé České království!“

II. KAPITOLA

Letní krajinu postupně zahalovaly stíny večerního šera. Ale stále bylo dusno a šaty se v horku lepily na zpocené tělo. Na stromech se nepohnul ani lístek, jako by vítr přestal existovat. Na polích se i v šeru míhala těla vesničanů sklízejících obilí. Měli unavené a šťastné tváře, protože tak bohatou úrodu ještě nepamatovali. Jako by jim Bůh chtěl vynahradit předchozí utrpení.

Oldřich z Chlumu spolu se svým panošem Otou ze Zástřizlí a královským poslem sjížděl z návrší k brodu přes Vltavu. V dálce se rýsovala silueta mohutných kamenných hradeb a věží Starého Města pražského. Na několika místech bylo ještě vidět lešení a hromady kamene, které povozy svážely ze širokého okolí, ale pás hlavních hradeb byl již hotový. Král Václav I. se konce svého velikého díla nedočkal. Když nastupoval na trůn, stála na břehu Vltavy neopevněná osada kupců a řemeslníků, s domy náhodně rozptýlenými od Poříčí až daleko za Juditin most. Když král umíral, tyčilo se zde pyšné město s živými rynky a ulicemi, mohutnými kostely a kláštery. Bylo obklopené dvojím pásem kamenných hradeb a širokým příkopem. Staré Město pražské se vyrovnalo německým městům. Pravda, bylo menší, ale oproti většině německých nesmírně výstavné. Oldřich pocítil hrdost nad mocí přemyslovských králů.

U poříčského brodu zastavili. Královský posel, který mu doručil příkaz, byl mladík, na kterém nebylo téměř znát, že strávil v nesnesitelném letním vedru v sedle dva dny. Navrhl, aby se urozený pan prokurátor ubytoval v nějakém šenku. Dodal, že podle pokynů nejvyššího komořího proběhne slyšení u panovníka až zítra ráno. A purkrabí Vilém z Landštejna jasně řekl, že na hradě v tuhle chvíli žádné volné lůžko pro hosty nemá.

Oldřich z Chlumu přikývl a vojáka se optal, jaký šenk by mu mohl doporučit. Mladík se začal omlouvat, že on spává na hradě a do města se chodí jen napít. Výčepy, které navštěvuje on, by se jistě nehodily k ubytování královského prokurátora. Panoš Ota je poslouchal s tím nejctnostnějším výrazem, jakého byl schopný. Nabídl, že on by možná o několika dobrých zájezdních hostincích věděl. Než vstoupil do služeb pána z Chlumu, měl příležitost Staré Město pražské trochu poznat.

Oldřich se neubránil letmému úsměvu. Panoš Ota byl zvláštní chlapík. Vzhledem k věku by se jako panoš už nazývat neměl. Když ho Oldřich ještě za života krále Václava I. vysvobodil z vězení, dohodli se, že mu Ota bude sloužit. A tak to zůstalo. Ota pocházel z urozeného rodu zemanů ze Zástřizlí. Kromě věrnosti a odvahy měl i všechny nectnosti mladých rytířů. Oldřich ho proto často káral. Ale v poslední době se z toho stala spíše hra, neboť napravit jeho hříchy nebylo v lidských silách. Ota sám se ostatně snažil všechny výtky obracet v žert, zvláště od doby, kdy jeho pán ovdověl. Oldřich z Chlumu si často hořce uvědomoval, že jeho panoš a velitel družiny Diviš, kterého zanechal s posádkou v severních Čechách, jsou jediní blízcí lidé, kteří mu zbyli. Jinak byl sám.

„Vrať se na hrad a ohlas můj příjezd,“ poručil Oldřich z Chlumu královskému poslovi. „Pokud by bylo třeba, najdeš nás…,“ odmlčel se a tázavě pohlédl na panoše Otu.

Ota uvažoval jen okamžik. Pak začal vypočítávat: „Řekněme, že v šenku U Modrého páva. Pokud by tam byly všechny komnaty obsazené, pak budeme U Tří šišek, U Císaře Fridricha anebo možná taky jinde.“

„Tak to mám vyřídit vznešenému panu komořímu?“ ošíval se nespokojeně mladý královský voják.

„Až se někde ubytujeme, zajdu ještě teď večer ohlásit to na hrad,“ slíbil panoš Ota. Povolil otěže a vjel s koněm do řeky. Oldřich z Chlumu hodil poslovi stříbrňák a vyrazil za ním. Brod na Poříčí byl mělký a zvláště v létě bylo vody v řece málo. Na druhý břeh se dostali rychle a jejich koně si ani nenamočili břicha.

Na cestě vysypané štěrkem, která vedla k městské bráně, se Oldřich z Chlumu zastavil. Zamyšleně se zadíval na návrší za řekou, kde se proti tmavé obloze rýsovaly obrysy hradeb a paláců Pražského hradu. K Otovi poznamenal, že se mu něco nezdá. Neumí si představit, proč ho purkrabí odmítl ubytovat tam. V hradním špitále byl přece dostatek místa. Přijel na audienci ke králi a má se ujmout vyšetřování vraždy vysokého zemského úředníka. Proč by měl bydlet ve městě?

Panoš Ota mlčky souhlasil.

„Napadá mě jen jediné vysvětlení,“ pokračoval Oldřich z Chlumu. „Purkrabí nás před něčím varuje. Jako by nám chtěl naznačit, že bychom se na hradě nemuseli audience u krále dočkat.“ Popohnal patami koně a vyrazil k městské bráně.

Dům U Zlatého kola byl starý zájezdní hostinec s několika maštalemi pro koně, rozlehlým dvorem, přístřeškem pro povozy a vlastním pivovarem. Šenk v přízemí kamenného stavení byl rozlehlý a v patře se nacházela desítka komnat pro zámožné hosty. Tomu odpovídalo i vybavení místností a také jídlo, které se v kuchyni vařilo. Zájezdní hostinec se nacházel jen pár kroků od Odrané brány, k níž to bylo od brodu na Poříčí nejblíže.

Šenkýř je odmítl ubytovat, že má všechny komnaty obsazené nebo zamluvené významnými hosty. Teprve když si ho vzal panoš Ota důvěrně stranou a chvíli se s ním dohadoval, jednu místnost jim pronajal. Ovšem pod podmínkou, že zaplatí za pobyt a stravu na týden dopředu.

„Cos mu vlastně řekl, že obrátil?“ ptal se zvědavě Oldřich z Chlumu, když osaměli. Jejich komnata ležela až v rohu stavení na konci chodby a okna vedla do ulice.

„Že v Praze hledáte hezké holky pro dvůr saského kurfiřta,“ odpověděl s veselým výrazem panoš Ota. Když postřehl pobouření ve tváři svého pána, začal rychle vysvětlovat, že šenkýře by asi těžko přemluvil, kdyby řekl, že jsou jen královští úředníci.

„Jen?“ protestoval stále ještě nespokojený Oldřich z Chlumu. Otevřel vak, vytáhl plátěnou halenu a převlékl se. „Jsme v Českém království!“

„To jistě, můj pane. Ale pokud nám hrozí na královském dvoře nějaké nebezpečí, pak nám hrozí i ve městě. Už jste zapomněl? Kdysi jsem tu skoro přišel o hlavu!“

„Protože nenecháš žádnou ženskou suknici na pokoji,“ zarazil ho královský prokurátor a nechtěně se usmál. Rád vzpomínal na dobu, kdy ještě sloužil v Praze. „Pokud by mne tehdy nepožádal mladý Přemysl o pomoc, dopadlo by to úplně jinak. Já bych zůstal kapitulním písařem a ty… Měl jsi štěstí!“

„Budiž chvála Bohu a vám! Ale v naší současné situaci by nebylo rozumné přeceňovat úřední vliv a na každém rohu vytrubovat, kdo doopravdy jsme. Sám jste se mohl přesvědčit, jak s námi šenkýř jednal. Cizinci, který přicestoval za pochybným účelem, vyhověl ochotně. Myslíte, že by byl stejně ochotný vůči královskému úředníkovi? A jinde je to stejné, věřte mi.“

„Co z toho vyplývá?“ optal se Oldřich z Chlumu. Měl dojem, že od smrti Blanky se změnil i panoš Ota. Dokonce i velitel Diviš býval občas zamyšlený. Jako by smrt poznamenala všechny jeho blízké.

„Teď zaběhnu na Pražský hrad, abych komořímu sdělil, kde jsme se ubytovali. Výslovně to nařídil, měli bychom mu vyhovět. Ale oznámím jméno jiného šenku… Pro jistotu,“ navrhl s potutelným výrazem ve své hezké tváři Ota.

„Dobrý nápad, ale jen zčásti. Pokud by nás chtěl někdo doopravdy zavraždit, rychle zjistí, že jsi lhal. Stačí, aby obešel všechny zájezdní hostince a vyptával se. Staré Město pražské není přece tak veliké, abychom se tu ztratili. Pokud jsem náznakům purkrabího správně rozuměl, během dnešní noci nám hrozí největší nebezpečí. Než se rozkoukáme, bylo by asi nejsnadnější nás odstranit. Tedy pokud bychom někomu překáželi… O co může jít, aby někdo tolik riskoval? Vždyť nás chrání panovnický majestát. Zabít nás je totéž jako zradit krále. A sám dobře víš, jaký trest by takového zločince čekal.“

„Zase uvažujete jako královský úředník. Sudího Dobřeje přece také chránil královský majestát… A zavraždili ho!“

„Až se vrátíš, pořádně zajistíme dveře. V noci bude jeden z nás spát a druhý hlídat.“

„Zbytečná námaha, urozený pane,“ opáčil panoš Ota. Oči mu pobaveně jiskřily. „Jistě, musíme být opatrní. Ale v tom, že by nás naši nepřátelé tak snadno našli, v tom se mýlíte. Já vím, že pod falešnými jmény vystupují jen lotři a čestný rytíř by se nikdy neměl stydět za svůj erb… Pokud se však někdo bude po městě vyptávat na Oldřicha z Chlumu, spláče nad výdělkem. Já jsem šenkýřovi řekl, že se jmenujete Armin z Bielathalu. Jste služebník saského kurfiřta a není radno se chlubit tím, že jste se u něho ubytoval. Sháníte přece holky pro kurfiřta! Pochopitelně mi nevěřil, ale tím spíše do toho nebude strkat nos. Za to jsem mu zaplatil dvojnásobek ceny, kterou platí obyčejní hosté. Na jeho mlčení se můžeme spolehnout. V noci budeme spát klidně!“

Na Pražském hradě panoš Ota oznámil, že správce severních Čech se ubytoval u Císaře Fridricha. Byl to známý zájezdní hostinec nedaleko Juditina mostu. V době, kdy žil Ota ze Zástřizlí ještě na královském dvoře, znal velice důvěrně tamní sklepnici Ester. Když se pak vracel přes most na Staré Město pražské, zastavil se tam a s potěšením zjistil, že půvabná sklepnice v zájezdním hostinci stále slouží. Nejdřív ho vytahala za vlasy a vyčetla mu, proč se tak dlouho neukázal, ale několik polibků ji usmířilo.

Panoš Ota měl pravdu. Noc proběhla zcela klidně. Přesto vstal velice záhy. Dříve než hlas zvonů začal svolávat věřící na ranní mši, opustil šenk U Zlatého kola. Staroměstské ulice byly po ránu prázdné. I když bylo po svítání, vzduch už byl horký a dusný. Prahu čekal další spalující letní den. Pospíchal nejkratší cestou k Juditinu mostu.

Ester byla štíhlá černovláska s krásnýma velikýma očima, která nezapřela své židovské předky. Právě zametala podlahu, když Ota vstoupil. Na ohništi se v kotlíku vařila kaše a u stolů netrpělivě čekalo pár ranních hostů. Dívka na něj mrkla a očima naznačila, aby se k ní nehlásil. Proto zamířil, jako by se nic nedělo, do vedlejší komory. Posadil se na rozviklanou lavici vedle pytlů s obilím a ošatkami s hrachem, kroupami a cibulí. Dívka se objevila skoro vzápětí. Nejdřív pečlivě zavřela dveře a zajistila je závorou. Došla k němu a vyzývavě ho pobídla: „No tak? Co bude?“

„Tak proto jsi mne sem nalákala?“ zasmál se, vstal a objal ji.

Přitiskla se k němu a dovolila, aby ji hladil. „Jsem snad dost hezká, abych nemusela používat podobné úskoky. To ty mě máš svádět, ne já tebe, rozumíš? Nějak jsi mi v tom světě zvlčil. Ale teď poslouchej! U stolu vedle dveří sedí chlap, který se tu včera vyptával na správce severních Čech. Když šenkýř prohlásil, že nikoho takového nezná, zmizel. Jenže dneska se tu objevil znova. Přišel hned, jak jsem otevřela. Sedí u dveří a čeká.“

„Znáš ho?“ optal se Ota a dívku pustil.

„Víc povím, až se budeš chovat dvorněji. Městský ranhojič tvrdí, že lidské zdraví ovlivňují čtyři tělesné šťávy, které musí být ve vzájemném souladu. Pokud se prý nemiluješ často, zkysnou a ty onemocníš. Tos nevěděl?“

„Něco podobného tvrdil jeden německý šarlatán taky. Upálili ho ve Wormsu,“ smál se panoš Ota a Ester si posadil na klín. „Slibuji, že ani jedna z tvých čtyř tělesných šťáv nezkysne. Ale zrovna teď nemám čas. Můj pán musí na audienci ke králi. Jde o hodně. Jemu i mně. Možná dokonce o život… Až to vyřídíme, vrátím se. Po obědě nebo večer, souhlasíš?“

„To jsi minule tvrdil taky,“ připomněla a dlaní si rovnala suknici, která se jí vyhrnula vysoko k pasu. „Ale zmizel jsi na dva roky… No, zkusím ti věřit. Tak poslouchej. Ten u dveří není jediný, kdo se tu včera po Oldřichovi z Chlumu ptal. Nejdřív přišel kanovník vyšehradské kapituly, pak někdo od purkrabího a nakonec dva vojáci se vzkazem od nejvyššího komořího. Nu a pak ten lotr, co sedí u dveří. Šenkýři se představil jako Křišťan. Tvrdil, že je urozeného rodu.“

„Co je zač?“

„Sem nechodí. Všimni si, jaký má kabátec. Z obyčejného plstěného sukna. Takový by si neoblékl ani tovaryš.“

„Tak dík,“ řekl Ota a Ester dlouze políbil. Sama se mu nakonec vymanila z náruče a odstrčila ho. Provokativně připomněla, aby se zbytečně nerozptyloval. Odsunula závoru a s několika cibulemi v ruce zmizela v šenku. Panoš Ota chvíli počkal a pak opustil komoru. Prošel kolem stolů a u dveří zpomalil, aby si Křišťana prohlédl. Ale místo u dveří bylo prázdné. Panoš Ota se zklamaně obrátil k Ester. Ta pokrčila rameny na znamení, že nic neví. Krájela cibuli a uslzenýma očima na něj mrkla, aby se nezapomněl večer vrátit.

K Odrané bráně zamířil panoš Ota oklikou přes rynek. To už byla všude spousta lidí. Děvečky vláčely od kašny putny s vodou, řemeslníci otevírali krámy, trhovci rozkládali na lavicích zeleninu a vajíčka. Do toho zněl hlas městského biřice, že se za chvíli bude konat pod Vítkovem poprava dvou lapků. Ota se nevracel do šenku U Zlatého kola přímou cestou. Několikrát změnil směr a nenápadně se ohlížel. To, jak onen tajemný Křišťan zmizel, nemusela být náhoda. Teprve když si byl jistý, že ho nikdo nesleduje, zamířil za svým pánem.

Oldřich z Chlumu seděl v přízemí u stolu. Na sobě měl rytířskou zbroj, ale plášť s erbem českého krále ukryl do koženého vaku, aby ho šenkýř neviděl. Právě dojídal placku se sýrem. Panoš Ota si přisedl a tiše hlásil, co se právě dozvěděl. Přišoural se zrzavý šenkýř a postavil před něj plnou ošatku.

„Počkej,“ zarazil ho panoš Ota. „Neznáš muže jménem Křišťan? Mladší, nejspíše z urozeného rodu… ale jinak tak trochu pobuda.“

„Takových je,“ pokrčil lhostejně rameny zrzavý hospodský a ruce si otřel o nepříliš čistou zástěru. „Sem ale nechodí. Ještě něco, urozený pane?“

Oldřich z Chlumu si všiml, že se šenkýř obrací na jeho panoše. Chtěl se ohradit, ale pak si uvědomil, že to tak Ota zřejmě zařídil schválně. Pro jejich bezpečí to bylo určitě lepší. Jakmile šenkýř zmizel, nedalo mu, aby se o tom pobaveně nezmínil.

Ota chtěl odpověděl, ale jak hltal, zaskočil mu kus placky. Vždycky dbal na svůj vzhled a rád stavěl na odiv uhlazené dvorské mravy. Rozpačitě se omlouval: „Nemůžeme přijít na slyšení k našemu vznešenému králi pozdě. Proto se chovám jako venkovan. Alespoň si budou myslet, že jsme doopravdy ze Saska. Všiml jste si, že se Němci vůbec neumějí v hostincích chovat?“

III. KAPITOLA

Oldřich z Chlumu a panoš Ota se vydali na Pražský hrad nejkratší cestou přes Opyš k bráně v Černé věži. Tam je zastavil snědý hřmotný strážný. V ruce držel štít a kopí, na němž visel trojúhelníkový praporec se znakem českého krále. Když mu řekli své jméno, požádal je, aby počkali. Pak poslal pomocníka do úřadu zemského hofmistra. Za chvíli se objevil písař Robert. Byl to věčně ustrašený muž s obličejem podobajícím se misce s tvarohem. Měl unylé modré oči a zkažené zuby. Oldřich z Chlumu ho znal ještě z doby, kdy sám pracoval ve svatovítské kapitule jako písař. Robert byl neobyčejně svědomitý a pracovitý muž.

„Tady jste!“ volal polekaně už z dálky. „Honem! Král čeká!“

„Tak to máme nejvyšší čas,“ pošeptal Oldřich z Chlumu svému panošovi. „Kdyby řekl, že nás čeká vznešený a milostivý král, byla by spousta času. Ale řekl jenom král… Je polekaný, poběž!“

Naštěstí se ukázalo, že to s přijetím u Přemysla II. Otakara není tak žhavé, jak se písař Robert obával. V trůnním sále panovník stále ještě s francouzským stavitelem probíral, jak by měl vypadat cisterciácký klášter, který hodlal založit v jižních Čechách. Zůstali v předsálí a čekali. Písař Robert měl na čele pot a byl rád, když se mohl posadit. Normálně se pohyboval s důstojnou leností, jak se slušelo na jeho úřad. Teď skoro běželi. Od Černé věže to navíc bylo ke královskému paláci do kopce. Téměř nemohl popadnout dech.

Jeden ze strážných zamířil do trůnního sálu, aby ohlásil jejich příchod. Skoro hned byl zpátky a jemu v patách nasupený nejvyšší komoří. „Vy jste nedostal můj vzkaz, pane z Chlumu?“ vyštěkl rozzlobeně. Pak se obrátil na panoše Otu a obvinil ho ze lži. Včera poslal své vojáky do šenku U Císaře Fridricha jen proto, aby se dozvěděl, že se ubytovali jinde.

„Žiju na venkově,“ pokorně se omlouval panoš Ota. Musel sklopit oči k podlaze, aby se nedalo poznat, jak se baví. „Ve městě se nevyznám. Chtěl jsem si jméno šenku napsat, ale nebylo čím… Pořád jsem si ho opakoval, ale asi jsem to popletl. Moc se omlouvám, urozený pane.“

Bohuš ze Švamberka zlostně mávl rukou, jako by zaháněl dotěrný hmyz. Pak se obrátil na Oldřicha z Chlumu: „Tak kde jste se ubytovali doopravdy, pane královský prokurátore?“

„Je to v jedné ulici za rynkem,“ odpověděl Oldřich z Chlumu s hraným zmatkem, stejně jako před chvílí jeho panoš. „Mám dojem, že se ta hospoda jmenuje U Propečeného kapouna… Ne, počkejte, je to jinak. U Vypečené ryby? Tak nějak.“

„Děláte si ze mě legraci? Žádný takový šenk na Starém Městě pražském není,“ zuřil nejvyšší komoří. V obličeji byl rudý zlostí, téměř se nedokázal ovládnout. Pátravě se zadíval do Oldřichova obličeje, jako by chtěl vyčíst, co si doopravdy myslí. Napadlo ho hned, že správce severních Čech musel někdo varovat. To mu na náladě nepřidalo. O něco klidněji dodal: „Doufám, že víte, proč jste tady?“

„Jen tuším… Prý zavraždili zemského sudího Dobřeje!“

Než stačil nejvyšší komoří odpovědět, otevřely se dveře trůnního sálu a objevil se purkrabí Vilém z Landštejna. „Rychle, král vás přijme… Rád vás vidím, pane Oldřichu!“

Oldřich z Chlumu si upravil plášť a rukou setřel pot z čela. Obě okna v předsálí byla zavřená. I když v kamenných zdech paláce bylo příjemněji než na slunci, přesto zde bylo dusno a horko.

Vstoupili do sálu. Oldřich z Chlumu kráčel za nejvyšším komořím a purkrabím k trůnu na protilehlé straně rozlehlé místnosti. Panoš Ota se zařadil mezi přihlížející dvořany. Přitom ho překvapeně napadlo, jak je jeho pán podobný českému králi. Oba byli vysocí, měli živé oči a energické štíhlé obličeje, zdobené krátkými pěstěnými vousy. A ještě jedné věci si panoš Ota všiml. Oba drželi hlavu hrdě vztyčenou, na rozdíl od komořího, který chodil neustále v předklonu.

Přemysl II. Otakar měl po ránu mizernou náladu. Ani jednání s francouzským stavitelem mu ji příliš nezlepšilo. Naštvaně sledoval přicházející muže a v duchu uvažoval, zda by se neměl poohlédnout po jiné manželce. Markéta Babenberská, s níž ho oženil otec, byla stará, ošklivá a hádavá. Navštěvovat ji v jejím loži mu připadalo skoro jako výsměch. A přitom by tolik potřeboval syna. Ovšem sňatkem s ní získal rakouské země. Povzdechl si, vládnout bylo tak těžké.

Královský prokurátor spolu s oběma velmoži poklekl před trůnem. Nejvyšší komoří ohlásil, že přivádí správce severních Čech a… Nestačil dokončit, protože Přemysl II. Otakar ho netrpělivě okřikl, aby nezdržoval. On přece Oldřicha z Chlumu zná. Podíval se na něj a bezděčně se usmál. Vzpomněl si na jednu ze svých milostnic, která ho okradla, a nebýt Oldřicha, měl by před otcem ostudu. Pátral, co ho na té vzpomínce tak pobavilo, a musel si přiznat, že především vzpomínka na náruč té dívky. I když ho okradla.

„Vstaň,“ pokynul Oldřichovi. Shodil z ramen těžký královský plášť, sestoupil dolů z trůnu a přátelsky královského prokurátora objal. Věděl, že podobná důvěrnost je mimořádné vyznamenání, a zlomyslně sledoval závistivé pohledy některých velmožů. Vládnout bylo těžké, ale mělo to i své zábavné stránky. Cítil, že se mu vrací dobrá nálada.

„Čeká nás ještě další jednání,“ oznámil český král vlídně. „Náš komoří a purkrabí ti pak povědí víc. Chci jen před naším dvorem oznámit, že tě pověřujeme vyšetřením vraždy sudího Dobřeje. Nevěříme, že v tom má prsty ďábel, ale jako křesťanský panovník nemůžeme zabránit církvi, aby sem poslala zkušeného exorcistu. Věříme však, že zločince najdeš ty, ne on. A ještě něco! Pokud vraha odhalíš, jmenujeme tě zemským sudím. A teď doufáme, že svého krále pobavíš. Vyprávěj, co je nového v severních Čechách?“

Odvedl Oldřicha z Chlumu k oknu a spolu se usadili na kamennou lavici ve výklenku. Přemysl II. Otakar nechal přinést dvě číše s vínem a zvědavě naslouchal. Ostatní dvořané uctivě postávali na svých místech a hosté trpělivě čekali na audienci v předsálí. Teprve před obědem český král Oldřicha z Chlumu propustil.

Hned po obědě se Oldřicha z Chlumu ujal purkrabí a nejvyšší komoří. Společně zamířili na místo vraždy do starého paláce. Nevzali to však přes nádvoří, protože nebe bylo bez mráčku a slunce nemilosrdně pálilo. Kráčeli oklikou ve stínu katedrály a Jiřského kláštera.

„Musím vám blahopřát, pane z Chlumu. Získal jste si zřejmě přízeň našeho nejmilostivějšího krále,“ rozplýval se Vilém z Landštejna.

„To snad záleží na tom, jestli pan prokurátor najde vraha,“ štiplavě připomněl Bohuš ze Švamberka. Jeho hlas nezněl zrovna přátelsky.

„S naší pomocí to jistě dokáže,“ namítl purkrabí o tón důrazněji.

„Protože si to přeje král, může se na mne pán z Chlumu spolehnout. Ovšem obávám se, že ani naše síly nebudou panu prokurátorovi stačit. Pravda, že tu řádil ďábel, je příliš zjevná,“ tvrdohlavě si vedl svou nejvyšší komoří.

Vstoupili do starého paláce. Vzduch ve skriptoriu zemské kanceláře byl prosycený vůní kůže, vlhkosti a plísně. Obklopily je tlumené hlasy, skřípot brků a ozvěny vlastních kroků. Prošli kolem pulpitů, odkud je zvědavě pozorovali písaři, a zastavili na konci sálu. Vchod do chodby hlídal jako obvykle strážný. Spolu s ním tu čekali ještě tři vojáci v barvách českého krále.

„Tihle čtyři se tu pravidelně střídají,“ oznámil purkrabí a ukázal na vojáky, kteří se uctivě uklonili. „Patří mezi nejspolehlivější muže v hradní posádce. Ten den, kdy byl zavražděn sudí Dobřej, tu hlídal Baltazar. Pověz, jak to bylo!“ poručil a kývl na nejstaršího z nich, zjizveného muže s bílými vlasy.

Voják se znovu uklonil. Bylo zřejmé, že události oné noci popisoval již několikrát, protože nemusel ani vzpomínat. Všichni zemští úředníci opustili večer před vraždou palác. Zůstal jen sudí Dobřej. Když se zvonilo na nešpory, šel Baltazar zkontrolovat budovu. Pět kanceláří bylo zamčených a chodba prázdná. Pouze komnata sudího zůstala otevřená. Nahlédl tam a uviděl Dobřeje. Seděl u stolu a četl jakési listiny. Baltazarovi řekl, že má práci a musí ještě zůstat. O něco později za ním přišel na návštěvu synovec. Nebyl tam dlouho. A když odešel, zavolal si sudí Dobřej Baltazara, aby mu donesl ještě jednu konvici s vínem. To bylo těsně předtím, než se na hradě zavíraly brány. Pak se až do rána nedělo nic. Baltazara napadlo, že sudí usnul, a rozhodl se, že ho nebude rušit. Nebylo by to poprvé. Často pracoval dlouho do noci. Jenže za svítání ho našel zavražděného.

„Ještě si myslíte, že to udělal člověk?“ opakoval tvrdohlavě Bohuš ze Švamberka. „Nikdo v paláci nebyl.“

„Ale to přece není pravda,“ zavrtěl hlavou Oldřich z Chlumu. „Byl tu tenhle voják. Baltazar mohl v noci do paláce vstoupit a Dobřeje zabít.“

„Nic takového jsem neudělal,“ ohradil se hned Baltazar.

„Pravděpodobně ne,“ souhlasil Oldřich z Chlumu. „Ale proč bychom se měli vymlouvat na ďábla, pokud něčemu nerozumíme? Vždycky se najde rozumné vysvětlení. Jako třeba tohle. Jsem přesvědčený, že přijdeme i na další. Jen se musíme umět dívat. Jedné věci však nerozumím. Proč zamykáte kanceláře, když vojáci palác ve dne i v noci hlídají?“

„Tak se to dělá už spoustu let,“ vysvětloval purkrabí. „Kdysi se stalo, že můj předchůdce obdržel vyúčtování příjmů za těžbu stříbra. Jenže v noci tu listinu někdo vyměnil. Bylo to dost ošklivé. Purkrabí div neskončil na popravišti. Komu dneska můžete věřit? Od té doby pečlivě zamykáme.“

„Neztrácíme čas zbytečnými řečmi?“ přerušil je nejvyšší komoří. „Pan královský prokurátor má vyšetřovat. Pojďme se podívat na místo vraždy.“

Prošli kolem vojáků a ocitli se v zadní části budovy. Na chodbě stál před zapečetěnými dveřmi další královský voják. Mlčky se uklonil, strhl pečeť a zvedl závoru. Váhavě vstoupili. Uvnitř byl nesnesitelný puch. Tělo mrtvého sudího Dobřeje sice odnesli do kaple, ale u stěny stále leželo tělo podříznutého černého kocoura. Oldřich z Chlumu se zběžně na zabité zvíře podíval, pak ho uchopil za ocas, otevřel okno a vyhodil ven do příkopu. Okno nechal otevřené a s požitkem vdechoval čerstvý vzduch.

„Všechno zůstalo, jak bylo,“ ozval se za jeho zády purkrabí Vilém z Landštejna. U nosu si přidržoval malou stříbrnou schránku, kterou nosil zavěšenou na krku. Uvnitř byla ambrová kulička, která chránila proti zkaženému povětří. S ním se při plnění povinností svého úřadu setkával často a musel se nějak chránit. Nejvyšší komoří byl pobledlý, stál na prahu a zády se opíral o otevřené dveře.

„Opravdu nikdo s ničím nehýbal?“ zeptal se Oldřich z Chlumu a zamířil ke stolu, na němž ležela hromada listin. Zvědavě je začal prohlížet.

„Tak to poručil král,“ potvrdil purkrabí. „Proto tu zůstalo i to nebohé zvíře…“

„Když jste našli tělo sudího Dobřeje, bylo okno zavřené, jako když jsme sem teď přišli my?“

Purkrabí se trochu bezradně podíval na Bohuše ze Švamberka. Ve tváři nejvyššího komořího se dalo číst, že by nejraději utekl. Těžce polkl a rychle vzpomínal. Pak přikývl na znamení, že bylo zavřené. Purkrabí dodal, že si to také myslel, ale nebyl si jistý. Nicméně tudy sem vrah vniknout nemohl. Pod palácem je hluboký příkop. Tudy by nevylezla ani veverka.

„A co listiny? Jsou všechny?“ vyzvídal královský prokurátor.

„Kromě toho, že jsem dal odnést mrtvé tělo, se nikdo ničeho nedotkl. Alespoň pokud já vím,“ odpověděl Vilém z Landštejna. „Ovšem přesněji by to věděl Strachota. To je písař zemského sudího. Pak ho sem pošlu, aby listiny prohlédl. Co s tímhle?“ Ukázal na stěnu, kde byly krví namalované satanské znaky. I když byly trochu vybledlé, vypadaly stále hrozivě.

Nejvyšší komoří vytáhl dýku a podal ji Oldřichovi z Chlumu. Ukázal na její jílec a na stěnu. „Touhle zbraní sudího Dobřeje zabili… Vidíte, jsou na ní stejné znaky jako na stěně. Až sem přijde biskupův exorcista, přesně vám jejich smysl vyloží. Je to neklamné ďáblovo znamení. Ten prostřední znamená něco jako zlo, levý symbolizuje ztrátu duše a poslední je jméno padlého anděla Satana.“

„Obráceně,“ opravil ho klidně královský prokurátor, který kdysi navštěvoval magdeburskou klášterní školu. Tam se poprvé setkal se zločinem, který pověrčiví mniši připisovali ďáblu. Ale nakonec se ukázalo, že zvrhlá lidská duše umí být ještě horší.