Vlastimil Vondruška

VLÁDCOVÉ OSTATKŮ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2007

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2007

ISBN 978-80-243-5270-1

Mé ženě Aleně

Francie

1.

Pokud se křesťan setká se zázrakem, je to obvykle projev boží vůle, jímž se obyčejný smrtelník povznese mezi blahoslavené věřící. Martin ze Stvolna nežil životem bohabojného křesťana. Prodával falešné relikvie, sváděl svobodné dívky a vdané ženy, bojoval ve vojsku jako žoldnéř, potkal se s kacíři a dostal se do konfliktu s inkvizicí. Pán nejvyšší mu sice mnoho vzal, ale zřejmě jeho hříchy promíjel, protože ho občas obdařil mimořádnou milostí. Během posledního roku se staly dvě věci, které Martin ze Stvolna mohl bez nadsázky považovat za zázrak.

Při cestě za relikviemi do německých zemí, tentokrát ovšem pravými pro českého krále Karla IV., ho doprovázela Johanka. Martin ji nesmírně miloval, stejně jako ona jeho. Opustila kvůli němu svého surového manžela, třeboňského kata. Když dorazili do Bavorska, onemocněla a zdálo se, že jí není pomoci. Přesto si ji Bůh nepovolal k sobě. Jen zázrakem zůstala naživu. Když si byl Martin jistý, že se uzdraví, jen potřebuje čas a klid, zanechal ji v klášteře v Dentleinu. Sám pokračoval na jih.

Z Benátek pak přinesl českému králi vzácnou relikvii – zlomek evangelia svatého Marka. A tehdy se stal druhý zázrak, snad ještě větší než ten první. Král Karel mu jako odměnu za jeho služby potvrdil listinu, v níž prohlásil Johančino manželství za rozloučené a souhlasil, aby si ji vzal za ženu. Jen co v Praze Martin ze Stvolna zařídil to nejnutnější, vydal se rychle zpátky do Německa. Už se nemohl Johanky dočkat. Vydělal dost peněz, aby si mohl koupit dvorec a konečně se usadil. I když byl stále ještě mladík, zažil toho více než většina starých a důstojných velmožů.

Jeho otec byl chudý rytíř, a protože Martin byl druhorozeným synem, musel rodnou tvrz ve Stvolnu opustit. Studoval v Paříži i v Praze, ale univerzitu nedokončil. Ne proto, že by mu učení nešlo. Právě naopak, často chápal teologické disputace až příliš dobře. A to církev neměla ráda. Žák měl moudrost mistrů opakovat, ne o ní přemýšlet. Martin ze Stvolna byl skvělý hudebník, proto si uměl na živobytí vydělat jako trubadúr. Byl vysoký, měl tmavé kudrnaté vlasy a živé oči, které v sobě tajily zvláštní kouzlo, jemuž tak snadno ženy podléhaly. Ale Martin ze Stvolna nebyl zjemnělý jako většina dvořanů. Uměl se ohánět mečem a byl i vynikajícím velitelem. Bojoval na straně francouzského krále proti Angličanům, stejně jako v barvách českého krále proti vzbouřenému jihočeskému rodu Rožmberků. Zažil toho hodně a tím více toužil po klidném životě.

Blížil se večer. Do Dentleinu, kde na něho čekala Johanka, zbýval ještě asi půlden cesty. Kdyby mohl, jel by Martin i v noci. Jenže kůň byl unavený, a tak nakonec zastavil v malé vesničce u stavení, které bylo označené jako zájezdní šenk. Koně odvedl do chatrné stáje, a protože tu neměli podomka, sám hnědáka pečlivě vytřel věchtem slámy dosucha a do žlabu mu naložil krmení. Od sedla odvázal vak s věcmi, meč a loutnou. Unaveně zamířil ke vchodu do šenku.

Už se těšil, že bude mít chvíli klid. Měl sice žízeň a hlad, ale hlavní důvod, proč se nemohl dočkat, až si sedne ke stolu, byla hudba. Od té chvíle, kdy překročil u Přimdy hranice českého království, se trápil, protože chtěl Johance složit píseň, v níž by jí pověděl, jak moc ji miluje a jak mu scházela. Ale nenapadaly ho vhodné verše ani melodie. Už si zoufal, že ztratil schopnost skládat. Měl na sebe zlost, dlaní se tloukl do hlavy, jednou se dokonce pomiloval s jakousi dívenkou, která byla půvabná, což byl jindy spolehlivý způsob, aby se inspirace dostavila. Tentokrát však zůstala jeho duše prázdná.

Teprve toho rána, kdy opustil širokou kupeckou cestu a projížděl mezi kopci po kamenitých stezkách lesnatým krajem směrem ke klášteru v Dentleinu, napadla ho slova a najednou uslyšel melodii. V téhle krajině Johanka umírala, tady se stal zázrak a Bůh mu ji zanechal v tomto slzavém údolí. Slzavém, ale přece tak krásném. Jako by Johanka prostupovala celou krajinou. Každý kámen, každý strom, každá osada jako by mu ji chtěly připomenout. Cítil, že ho až mrazí, když si vybavil její tvář, lemovanou hnědými vlasy. Kdysi ve Francii miloval Bernardu, mladičkou nevěstku, kterou mu vzal mor. Ta jí byla podobná. Tehdy si myslel, že už nikdy nebude cítit krásné okamžiky čisté lásky. Johanka mu ten pocit dokázala vrátit. Najednou věděl, co jí bude zpívat. Celý den se mu hlavou honily útržky písně. Teď potřeboval v klidu si novou skladbu přehrát. Ne proto, že by byl pyšný na své hudební umění, ale chtěl znovu cítit čistou radost, kterou mu jméno Johanka přinášelo.

Šenk vypadal uvnitř mnohem lépe než stavení zvenku. Bylo tu pět stolů, ale všechny byly obsazené. Během cest světem se Martin ze Stvolna naučil, že tam, kde je u stolů plno, je dobrá kuchyně a pivo nebývá zvětralé. Sotva vstoupil, všichni ztichli a obrátili na něj zvědavě pohledy. Většina mužů měla opálené široké tváře s dobromyslným a trochu přihlouplým výrazem sedláků. Pak se jeden z nich trochu posunul, aby udělal místo na kraji lavice. Přátelským gestem ho zval, aby se posadil k jejich stolu. Vzápětí místnost znovu naplnil polohlasný hovor, který na chvíli přerušil jeho příchod. Martin ze Stvolna postřehl, že většina mužů zaujatě mluví o mlácení obilí, ale přitom si ho nenápadně prohlíží. Místní sedláci věděli, co se sluší. Počkají, až se napije a nají, a teprve pak se na něj vrhnou s otázkami, kdo je, proč tudy projíždí a co nového ve světě viděl. Věděl, že to je daň, kterou musel platit každý poutník.

V malých dvířkách na opačné straně šenku, které vedly do sklepa, se objevila šenkýřka. Byla trochu při těle, měla zrzavé vlasy spletené do dvou dlouhých copů, které si stočila na temeni do velikého uzlu, na kterém seděl čepec. Měla veliké modré oči a plné rudé rty. V ruce nesla obrovský hnědý džbán. Postavila ho na zem, rukou si smetla prach ze suknice a pak sundala z police mísu. Došla k ohni a z roštu do ní naložila dvě propečená jelítka. Pečlivě ukrojila z bochníku tři silné krajíce a jídlo odnesla ke stolu, kde seděl Martin ze Stvolna. Postavila ho před něj a bez zájmu se optala, zda si bude přát v hostinci také přenocovat. Venku už byla tma, takže otázka byla celkem zbytečná. Ale než stačil přisvědčit, všimla si jeho loutny. Celá se rozzářila.

„Ty na to umíš hrát?“ zaradovala se a bez ptaní si sedla vedle něj na kraj lavice. Nebylo tam skoro žádné místo, a tak se o něj bezostyšně opřela.

„Jen když jsem najedený. A když se mohu hýbat,“ opáčil trochu rozmrzele. Okamžitě mu došlo, že její zájem neplatil jen jeho loutně. Ale ať už byla dcerou nebo manželkou šenkýře, nechtěl mít problémy. Zasmála se a vstala. Pak mu položila ruku kolem ramen, sklonila se a sdělila, že se jmenuje Berta a je vdova. Šenk je jen její. A proto se o hosty stará, jak nejlépe umí.

Sotva odešla pro pivo, upozornil sedlák, který seděl vedle Martina ze Stvolna: „Naše šenkýřka je slušná ženská. Tady ve vesnici v životě s nikým nic neměla.“

„Protože by ji naše ženské ukousaly,“ opáčil jeho soused závistivě. „Někdy je mi líto, že nejsem jenom pocestný. K těm se chová líp než k nám.“

„Co si stěžuješ?“ bránil šenkýřku jiný. „Pivo má nejlepší v okolí. A na víc než popíjet stejně nemáš.“

Než se stačil osočený muž ohradit, objevila se Berta. Postavila na stůl džbánky s pivem a přísně je napomenula, aby se chovali zdvořile, nebo zavře a pošle je domů. Tenhle argument zřejmě na místní platil. Bylo vidět, že šenkýřka má autoritu.

Martin se zakousl do opečených jelítek. Bylo v nich mnohem více masa než krup. Cítil, jak mu po bradě teče mastnota, a spokojeně mlaskl. „Vaříš dobře,“ pochválil zrzavou šenkýřku s plnými ústy.

„Já umím všechno dobře,“ zasmála se vyzývavě a odběhla. Ale pokradmu ho hlídala, a hned jak dojedl, sklidila mísu ze stolu a ukázala na Martinovu loutnu.

„To mám hrát zadarmo? Víš, jak vznešené uši už poslouchaly mé umění?“ dělal drahoty. Ne proto, že by chtěl za hru něco dostat. Prostým lidem vždy zpíval zadarmo a pro své vlastní potěšení. Ale věděl, že když bude dělat drahoty, budou si posluchači jeho hudby více vážit.

„Už jsem ti řekla, že odměnu dostaneš,“ nedočkavě ho pokárala šenkýřka a dodala, že jestli bude dělat okolky, bude si myslet, že je podvodník, který hrát neumí.

Martin ze Stvolna pohladil něžně loutnu. To byl jeho rituál. Kdykoli bral nástroj do ruky, vzpomněl si na Miladu z Rabštejna, svou první skutečnou milenku. Od ní loutnu dostal darem. Přejel prsty po strunách a chvíli ladil. Pak začal hrát rozpustilou píseň o rytíři, který svede urozenou dámu svého pána. Když skončil, propukli všichni hosté v nadšený křik a dupali nohama do podlahy.

Hrál asi hodinu a pak prohlásil, že už neudrží víčka a je tak ospalý, že půjde spát. Šenkýřka ho odvedla do podstřeší, kde měla velikou jizbu s pěti širokými lůžky. Řekla, ať si lehne, kam bude chtít, protože bude jediným hostem. Ostatní dole v šenku jsou místní. Pak ho uchopila naléhavě za ruku a dodala, aby se nebál, že je rychle vyprovodí. Pak odběhla.

Martin ze Stvolna si z jejích řečí příliš nedělal. Měl plnou hlavu písně, kterou složil pro svou Johanku. Těm dole by ji nezazpíval ani za pytel zlata. Složil ji pro svou ženu a jí chtěl tuhle píseň zazpívat jako první. Hodil vak s věcmi na vedlejší lůžko, uchopil loutnu a tiše začal hrát svou novou skladbu. Tak se do hry zabral, že si ani nevšiml, kdy se v jizbě zase objevila šenkýřka. Teprve když odložil loutnu, všiml si, že stojí ukrytá za sloupem u dveří a dojatě poslouchá.

Sotva skončil, prostě řekla: „Tak jsem tady.“ Rozvázala tkanice a shodila na zem šaty. Překročila zmuchlanou látku a zamířila k němu. Nepatrně se pohupovala v bocích a rukama si zakrývala klín.

„To nejde,“ vykřikl rychle a vyskočil z lůžka. Její šaty sebral z podlahy a chtěl jí je podat. Ale nevzala si je. Posadila se na lůžko a trochu uraženě se optala, proč ji nechce.

„Slyšela jsi, co jsem zpíval? Neurážej se, jsi hezká a určitě bys mi dokázala dát spoustu rozkoše. Jenže já miluji jinou a jedu za ní.“

„Copak chci, abys mne odvedl k oltáři?“ mračila se ještě víc. „Pomilujeme se a zítra si jeď, kam chceš!“

„Kdybych se pomiloval s každou hezkou holkou, tak ke své Johance nikdy nedojedu. Pochop, já se chci milovat jenom s ní,“ bránil se a přehodil nahé šenkýřce přes ramena svůj plášť. Nebránila se. Jednou rukou chytila okraje pláště, aby jí nesklouzl z ramen, a odběhla. Zpátky byla za chvíli. V ruce nesla džbánek s vínem.

Usmála se a řekla, aby se napil, že tohle je nejlepší víno, jaké ve sklepě má. Pak Martina pohladila po tváři a řekla, že se jí stydliví chlapci vždycky strašně moc líbili a jestli vůbec byl někdy své Johance nevěrný.

„Tys svého manžela asi moc ráda neměla,“ zabručel Martin ze Stvolna rozpačitě. Kdykoli musel odmítnout nějakou dívku, cítil tak trochu vinu. Nechtěl by Bertu ranit, protože to vlastně myslela dobře. Nebyl žádný rozumný důvod nevyhovět jí. Oba by se potěšili a nikdo by se to nedozvěděl. Nechápal, proč Bůh svět stvořil tak divně a dal lidem touhu a vášeň spolu se ctí a rozumem.

„Co je ti do toho?“ odsekla uraženě. Pak pokrčila rameny a smířlivěji dodala, že se provdala mladá. Rodiče mají hospodu v nedaleké vesnici a dali jí slušné věno. Na svatební hostině se manžel opil a spadl na vidle tak nešťastně, že do tří dnů vypustil duši. Ani o svatební noci s ním neležela. Dodala, že jak sám uzná, těžko může mít zkušenosti s tím, co je láska. Ale to ostatní už poznala a myslí, že může nabídnout totéž, co jiná zkušená žena. Pak shodila z ramen plášť a pokusila se Martina obejmout, ale znovu se vymanil z její náruče. Pohladil ji po tváři a požádal, aby ho nechala být, on že lásku poznal a nechtěl by se jí zpronevěřit.

„Co to sakra vykládáš?“ rozzlobila se. „Víš, kolik už mě objímalo ženatých mužů? A žádný se tím své lásce nezpronevěřil. Prostě jsme si udělali radost a pak jsme šli zase každý po svých. Neštvi mě!“

„Jestliže je někdo ženatý, neznamená to ještě, že miluje,“ chabě se bránil Martin ze Stvolna. Rozum mohl samozřejmě diktovat cokoli, ale tělo si obvykle dělalo, co chtělo. I Berta na jeho nohavicích postřehla, jak se věci mají.

„Nech keců,“ špitla něžně, popadla ho kolem krku a začala líbat. Odstrčil ji hrubě, že skoro spadla na zem. Tohle ještě v životě neudělal. Hřešil již tolikrát, že by to ani nedokázal spočítat. Jenže čekala ho Johanka. V klášteře pár hodin cesty odtud. Vstal a sebral ze sousedního lůžka vak s věcmi a loutnu. Zamračeně dodal: „Pokud tu nemohu spát sám, pak se raději vyspím někde venku.“

„Jak chceš,“ sykla zlostně. „Bude to lepší, protože pokud tu zůstaneš, asi bych tě v noci zabila.“

Zaplatil jí za večeři a vyšel na dvůr. Byla temná noc. Osedlal koně a vyvedl ho ze vrat. Prošel vesnicí a v nejbližším lese našel paseku s jemnou trávou. Koně přivázal ke stromu a lehl si pod rozložitý buk. Nebe bylo jasné a plné hvězd. Zabalil se do pláště a za chvíli usnul.

2.

Vstal hned za úsvitu. K ránu se ochladilo a začalo lehce poprchávat. Nebe bylo zatažené šedými mraky a zvedl se nepříjemný vítr. Martin ze Stvolna vyskočil do sedla a vyrazil k Dentleinu. Minul několik šenků, ale nikde se nezastavil, i když mu kručelo v žaludku hladem. Tak se stalo, že ke klášteru svaté Eufrozíny dorazil, právě když zvon z věže svolával věřící na ranní mši. Zastavil na nevysokém návrší a rychle si prohlížel budovy obehnané vysokou hradbou. Konvent, v němž žila abatyše s jeptiškami, měl novou šindelovou střechu. Brána byla otevřená a po cestě z nedalekého městečka mířil ke klášternímu chrámu zástup lidí. Popohnal koně a nedočkavě vyrazil.

U fortny ho zastavil zamračený klášterní šafář. Ironicky bručel: „To chcete, urozený pane, jet na koni až do příbytku božího?“

Martin ze Stvolna pružně seskočil na zem a otěže hnědáka podal šafářovi. Jeho poznámky si vůbec nevšímal. Přátelsky ho požádal, aby koně odvedl do stáje, protože pospíchá za ctihodnou abatyší Ulrikou.

„Koně odvedu,“ přikývl šafář a mračil se ještě víc. „Ale s návštěvou musíte počkat po mši. Až skončí, abatyše rozhodne, co s vámi.“

„Vlastně nejdu ani tak za ní. Ve špitále tu přebývá má snoubenka Johanka. Taková milá, tmavovlasá. Je tu už od jara…“

Šafář se zatvářil velice nepřátelsky a chladně odsekl, že už mu řekl, aby počkal po mši a neobtěžoval. Pak se otočil a odváděl koně pryč od brány do hospodářského dvora, který stál před hradbami.

Martin ze Stvolna se pomalu vydal do chrámu. Klášterní kostel byl vznosná stavba s nádherným stropem, podpíraným štíhlými sloupy zakončenými sítí žeber, umně propletených do tvaru růžic. Chrámová loď byla asi v polovině délky přehrazená dřevěnou mříží. Prostor presbyteria s oltářem sloužil řeholnicím, zbytek byl určený pro místní věřící. Martin ze Stvolna si lokty prorazil cestu až k dřevěné mříži. Dychtivě k ní přitiskl tvář a snažil se mezerou mezi příčkami zahlédnout Johanku.

V klášteře žilo jen několik řeholnic. Byly oblečené do bílého oděvu premonstrátských jeptišek. V bílém zahlédl i jakousi novicku. Protože jí neviděl do tváře, nejprve se ulekl, zda třeba Johanka nesložila řádový slib. Ale pak si uvědomil, že je to hloupost. Současně ho pobaveně napadlo, že na premonstrátský řád žárlí stejně, jako by žárlil na muže. Žárlil dokonce ještě víc, protože Johančinu nápadníkovi by mohl dát do zubů, ale premonstrátskému řádu nikoli. S mužem by mu Johanka nikdy nebyla nevěrná, ale kdo mohl s jistotou povědět, co udělá žena zkoušená nemocí a utěšovaná sladkými sliby abatyše? I když se Martin ze Stvolna rozhlížel pečlivě, Johanku nikde neviděl. To ho znervóznilo.

Hned jak mše skončila, vyrazil ke klášterní fortně. Věděl, že do prostor klauzury nesmí, ta byla určená řeholnicím. Mohl jen počkat v malé místnosti pro návštěvy. Posadil se na lavici pod úzké okénko, ale nedokázal sedět dlouho. Čas se vlekl pomalu a abatyše nikde. Nakonec to nevydržel a vyběhl na chodbu. Cestu do ambitu mu zastoupila stará jeptiška s přísným výrazem ve tváři. Vztyčila proti němu ruku, jako by byl Antikrist. „Kampak, mladíku? Řekla jsem, abys tu počkal.“

„Řekla jste také, že ctihodná abatyše Ulrika přijde za chvíli,“ zlobil se.

„To je pravda. Chvíle ještě neuplynula,“ opáčila klidně a uchopila ho za ruku, aby ho odvedla jako malého chlapce zpátky do místnosti pro návštěvníky.

„Počkej,“ bránil se Martin ze Stvolna. „Já jsem přijel za Johankou!“

„Za kým?“ vrtěla hlavou stará jeptiška, jako by to jméno slyšela poprvé v životě.

To už nahnalo Martinovi ze Stvolna strach. Před necelým měsícem navštívil klášter jeho posel a to byla Johanka zdravá. Teď se všichni chovali, jako by neexistovala. Pocítil ledovou ruku, která mu sevřela srdce. Co když znovu onemocněla? Třeba tentokrát Bůh zázrak neučinil? „Kde je?“ vykřikl a nedokázal skrýt zděšení.

„Hned se všechno dozvíš,“ uslyšel za sebou tichý vyrovnaný hlas. Ani se nemusel ohlížet, aby poznal abatyši Ulriku. Sklopil hlavu a skoro se po chodbě rozběhl zpátky do nevelké jizby. Způsobně se posadil na lavici a ruce složil do klína. Abatyše vstoupila a zastavila se na prahu. Mlčky mu požehnala a pomalu se vydala ke křeslu u stěny. Byla to už starší žena, měla hubenou tvář, vypočítavý výraz v očích a kupeckou duši. Martin ze Stvolna si dobře pamatoval, jak s ní musel smlouvat, aby přijala nemocnou Johanku do špitálu, a kolik peněz musel klášteru věnovat. Církev nebylo milosrdná k těm, kdo měli měšec plný stříbrňáků. Ti si museli vše zaplatit. Většinou však nebyla milosrdná ani k chudobným. Církev rozdávala jen velice nerada.

„Tak ses vrátil,“ přikývla abatyše Ulrika hlavou a nepatrně se usmála.

„Kde je Johanka?“

„Není tu… Ne, neboj se, je živá. Ale možná by bylo lepší, kdyby si ji Pán povolal k sobě!“

Martin ze Stvolna vstal a měl výhrůžně zaťaté pěsti. Úsečně se optal, co to má znamenat.

„Posaď se zpátky na lavici, nebo ti už nic neřeknu,“ rozzlobila se abatyše. Mračila se, a protože byla nervózní, uchopila do ruky kříž, který měla zavěšený na stříbrném řetězu kolem krku, a zvedla ho.

„Vidíte, ctihodná abatyše, už zase způsobně sedím,“ bručel Martin ze Stvolna, když se vrátil na lavici. „Tak co je s ní?“

„Byl jsi k našemu klášteru štědrý, máš proto nárok dozvědět se pravdu. Asi před dvěma týdny sem přijel nějaký prelát. Tvrdil, že je z Ulmu. Já samozřejmě nevěřím každému. Měl u sebe listinu. Byl to inkvizitor. Jmenoval ho sám papež Innocenc, chápeš?“

„Co se stalo Johance?“

„Odvedl ji. Ten inkvizitor řekl, že se jmenuje Konrád z Wormsu a pokud bys sem přišel, prý už budeš vědět, co máš dělat. Jsem služebnice církve. Stejně jako on,“ řekla abatyše a vstala. Najednou její výraz zjihl a opatrně dodala: „Ale jsem také věřící křesťan. A musím se přiznat, že od té doby se modlím za spásu jeho duše. Ten mladík, jehož Svatý otec v Avignonu jmenoval inkvizitorem, bloudí.“

„Spíše byste se měla modlit za Johanku, ctihodná matko!“

„To také dělám. Znáš ho?“

„Jistě,“ přikývl Martin ze Stvolna zdrceně. „Studovali jsme spolu v Paříži. Sám musel kdysi před inkvizicí uprchnout. V době velkého moru se stal flagelantem, a když ho chytili, měl být upálen. Netuším, co se stalo, ale když jsem ho potkal znovu, byl už inkvizitorem. Nesmiřitelným a bez srdce. Kdyby se mu to hodilo, postaví před tribunál i Krista…“

„Takhle nesmíš o věrných služebnících církve mluvit!“ rozzlobila se abatyše Ulrika. Pak mu požehnala a rychle odešla.

Martin ze Stvolna opustil klášter svaté Eufrozíny, jak nejrychleji uměl. Svého hnědáka nemilosrdně štval po upravených kupeckých cestách na jih. Konrád z Wormsu byl fanatik. Takových sloužilo církvi hodně. Ale navíc měl ještě jednu vlastnost, a ta byla snad ještě horší. Nějakým podivně zvráceným způsobem měl už od doby pařížských studií rád Martina ze Stvolna a snažil se ho napravit. Choval se, jako by právě to bylo jeho životním posláním. Bylo mu jedno, zda zahubí Martinovo tělo a srdce, jen aby spasil jeho hříšnou duši. Nic nemohlo být šílenější než touha zvráceného preláta spasit jiné.

Až dosud se Martinovi dařilo inkvizici vyhýbat. Jenže teď si Konrád z Wormsu zvolil nejpodlejší způsob, jaký byl možný. Zmocnil se Johanky. Nepochybně jen proto, aby donutil svého dávného přítele vydat se mu do rukou. O tom nebylo pochyb.

Během několika dnů dorazil Martin ze Stvolna do Ulmu. Zamračeně se zastavil před městem. Prohlížel si hradby a za nimi nepřívětivě hrdé střechy domů, nad něž čněla jako varující boží prst štíhlá věž katedrály. Věděl, že teď se nesmí ukvapit. Konrád z Wormsu byl všechno, jen ne hlupák. Oč menší postavu mu dal Bůh, o to větší v sobě nosil touhu všem dokázat, že předčí i urostlé rytíře. Byl neúnavný ve všem, do čeho se pustil.

Martin ze Stvolna nepochyboval, že strážní u brány dostali pokyny, aby ho zadrželi hned, jak se ve městě objeví. Stejně nebezpečné by bylo ubytovat se v některém z předměstských zájezdních hostinců. Většina šenkýřů byla placenými špehy církve nebo městské rady. Stál u brodu přes řeku a uvažoval.

Benediktinský klášter Wiblingen, v němž Konrád z Wormsu sídlil, se nacházel na pláni daleko před městskými hradbami. To znamenalo, že Martin vůbec nemusel za hradby svobodného města Ulmu vkročit. Byla ovšem pravda, že v úzkých uličkách by se pohyboval bezpečněji než na otevřené pláni před hradbami. Tady ho bylo vidět na míli daleko. Těžko se mohl nepozorovaně přiblížit ke komukoli, kdo by z kláštera odcházel. Tady Konráda z Wormsu nepřekvapí.

Cesta z Wiblingenu do města vedla po rovné pláni a nebyla tam ani píď půdy, již by kryly stromy či nějaká stavení. Cestu lemovalo několik křížů a dvě malé kaple. A také dřevěné boudy trhovců, v nichž se daly koupit svíce, růžence a relikvie.

Martin ze Stvolna chvíli pozoroval kupující u stánků a pak se pohrdavě ušklíbl nad vším tím poklidným a bezduchým hemžením. Patami popohnal koně a obrátil se zády k městu. Když putoval sem, všiml si malé vesničky s mizernou hospodou, jež ležela asi míli zpátky za návrším. Doufal, že tam bude mít klid a nikdo se ho nebude vyptávat, kdo je a proč přijel. Byla to přesně taková hospoda, kde se nikdo hostů na nic neptal a kterou představitelé městské spravedlnosti objížděli velikým obloukem. Lidé, kteří se chtěli setkání s biřici vyhnout, právě taková místa vyhledávali. Proto přece Pán podobné herberky stvořil. I k lotrům býval někdy milosrdný. Stejně jako k těm dvěma, kteří byli na Golgotě ukřižováni spolu s jeho synem Kristem.

Martin si potřeboval odpočinout a také rozmyslet, co dál. Nutně musel mluvit s Konrádem z Wormsu. Jenže někde stranou, kde by byli jen oni dva. Nechtěl se stát jeho zajatcem. Bůh trestal obvykle ty zbrklé. Jednou už ho malý Konrád v rukách měl a kdoví, jak by to dopadlo, kdyby ho tenkrát v Languedoku nezachránili vojáci.

Zájezdní šenk se jmenoval honosně U Zlatého čápa. Hospodský měl jedno oko, mastné štětinaté vlasy a tlusté břicho. Martina ze Stvolna přivítal otráveně, jako by mu prokazoval bůhvíjaké dobrodiní, že ho přijme pod svou střechu. Oznámil, že v jeho šenku každý host dodržuje tři zásady. Za prvé, platí se předem. Za druhé, své věci si každý hlídá sám, a pokud se někomu něco ztratí, jeho to nezajímá. A za třetí, neukrývá žádné kradené věci. Pak se suše zasmál a natáhl ruku. Přitom podotkl, že noc u něho stojí stříbrňák. To byla cena, jakou by Martin ze Stvolna zaplatil v dobrém zájezdním šenku ve městě. Jenže věděl, že tady nemá cenu smlouvat. Zaplatil si tři noci a pak se nechal odvést do špinavé jizby, kde stálo několik lůžek. Skoro všechna už byla obsazená. Hospodský zabručel, ať se mu u něho líbí, a zmizel.

V době svých toulek po Francii byl Martin ze Stvolna zvyklý stýkat se s lidmi, kteří žili na okraji slušné společnosti. Ještě před dvěma lety by ho šerá a neupravená noclehárna nijak nepřekvapila a šel by dál, jako by byl doma. Teď na chvíli zaváhal. V českém království si zvykl na lepší život. Nerozhodně zamířil k prázdnému lůžku, které stálo až u stěny vzadu pod úzkým oknem.

„Tam nechoď,“ upozornil ho zrzavý chasník, který trochu šišlal, protože mu vpředu chyběly tři zuby. „Tam lehává Vlk.“

„Teď tam neleží,“ odpověděl Martin ze Stvolna bezstarostně, ale přesto se zastavil. Všiml si, jak ho ostatní zvědavě pozorují. Některým hrál kolem rtů jízlivý úsměv. Všichni okamžitě pochopili, že není obyčejný lotr jako většina z nich. Byl slušně oblečený a měl meč.

Rozhodl se rychle. Pokud měl mít od těch pobudů klid, nesměl dát najevo strach. Došel k prázdnému lůžku a lehl si na něj. Vak s věcmi si dal pod hlavu, tasil meč a položil ho vedle sebe, aby ho měl okamžitě po ruce. Pak zavřel oči, jako by ho ti kolem nezajímali. Slyšel, že se pomalu zase rozproudil polohlasný hovor.

Začal dřímat a netušil, jak dlouho spal. Najednou podvědomě ucítil, že nad ním někdo stojí. Bleskurychle se odkulil stranou a popadl do ruky meč. Na místo, kde před chvílí ležel, dopadl konec tlusté poutnické hole. U lůžka stál vysoký vousatý hromotluk a zlomyslně se šklebil.

Martin ze Stvolna se vymrštil z lůžka, a než se muž stačil vzpamatovat, položil mu špičku meče na hrdlo. Chladně se ho optal, jestli mu říkají Vlk.

„Co je ti do toho?“ rozzlobil se zarostlý hromotluk. Když otevřel ústa, ucítil Martin nakyslý zápach. Muž s poutnickou holí zřejmě ještě před chvílí notně popíjel.

„Ve slušné společnosti bývá zvykem, že se ptá ten, kdo má v ruce meč a opírá ho o špinavý krk toho druhého,“ upozornil ho s převahou. „Ale aby se ti zpívalo lépe, jsem rytíř a jmenuji se Martin.“

„Tak dobře, jsem Vlk,“ odpověděl muž a vycenil zuby. Byly nažloutlé a špičaté jako skutečné zvířecí tesáky. „Poslyš, co kdybys dal ten meč stranou?“

Martin ze Stvolna se na něho chvíli pátravě díval a pak sklonil špičku meče k zemi, jako by mu chtěl vyhovět. Ale byl ve střehu, protože si byl jistý, že hromotluk zamýšlí nějaký úskok.

Vlk nebyl příliš bystrý. Jakmile ho jeho nepřítel přestal ohrožovat, popadl hůl a pokusil se zaútočit. Bylo to tak naivní, že by jeho proradnost poznal i člověk mnohem méně zkušený. Martin ze Stvolna rychle nastavil meč proti jeho holi. Když se ocelové ostří srazilo se dřevem, prudce zbraň sklopil do strany a pak jí švihl, takže překvapenému hromotlukovi vyrazil hůl z ruky a ještě ho poranil na nekrytém předloktí.

Vlk zaječel bolestí a vrhl se vpřed. Byl to zoufalý pokus, a pokud by Martin ze Stvolna přidržel meč tam, kde ho právě měl, nabodl by se hromotluk jako treska na harpunu. Jenže Martin nechtěl zabíjet. Byl to trénovaný voják a dokázal reagovat ve zlomku vteřiny. Přičapl bleskurychle na bobek, meč natočil a hromotluka udeřil jeho plochou stranou. Vlk byl těžký a neohrabaný. Jak byl rozběhlý, nedokázal se zastavit. Přepadl přes přikrčeného Martina, udělal ve vzduchu kotrmelec a dopadl na sousední lůžko, kde leželi vedle sebe dva špinaví a zarostlí mládenci neurčitého věku a národnosti. Protože byl padající hromotluk těžký, ozvalo se praskání dřeva a lůžko se poroučelo k zemi. Současně se ozval hlas jednoho z mladíků: „Ježíšmarjá, on mi snad zlomil ruku!“

Martin ze Stvolna přeskočil lůžko a položil špičku meče na krk hromotluka, který zlostně rozhazoval rukama, aby se dostal ze změti rozlámaného dřeva, zmuchlaných přikrývek a těl. Přísně se rozkřikl: „Nestačilo by to, Vlku?“

„Táhni do pekla,“ poradil mu vousatý muž, posadil se a zlostně koulel očima. „Nechtěl bys dát ten meč stranou?“

„To už tu bylo. Neudělám to z jednoduchého důvodu – protože lůžek tu už nezbývá moc a nechci, abychom rozbili všechno.“

„Jestli se chcete rvát, jděte jako ostatní ven,“ rozzlobil se starý muž s dlouhými bílými vlasy, oblečený do kutny žebravého mnicha. „Jestliže mi zaplatíte, půjdu s vámi jako svědek. To se vždycky hodí, pokud by to jeden nepřežil…“

„Hleď si svého, dědku,“ rozzlobil se Vlk. Pak se obrátil na Martina ze Stvolna a s vyceněnými zuby navrhl: „Vykašleme se na to, chceš?“

„Souhlasím,“ přikývl, ale byl neustále ve střehu. V pravé držel připravený meč a levou podal hromotlukovi, aby mu pomohl vstát.

„Jsi správný chlap, ne jako ty onuce,“ přikývl Vlk a pohrdavě se rozhlédl kolem sebe po ostatních nocležnících. Několik z nich začalo pobouřeně protestovat, ale jeho chladný pohled je dokázal ihned umlčet. Vlk se spokojeně rozesmál a ukázal na ně rukou: „Vidíš, co jsem říkal?“

„Víš, v čem je problém?“ řekl klidně Martin ze Stvolna. „Že ve smečce může být vlkem jen jeden. A já tě poslouchat nebudu.“

„Já tebe samozřejmě také ne,“ souhlasil hromotluk a říhl. Pak dodal, že už má zase žízeň.

„Měl bych řešení,“ pokračoval přátelsky Martin ze Stvolna. „Můžeme žít vedle sebe, protože já do smečky nepatřím. Budu si dělat, co chci, ale ty taky. A tihle kolem mě nezajímají. Pokud chceš, zacházej s nimi dál, jak uznáš za vhodné. To je slušný návrh, nemyslíš?“

„A zaplatíš pivo,“ přikývl Vlk. „Dohodu přece musíme zapít!“

3.

„Zase nic,“ hlásil rozmrzele Vlk, když se vrátil do šenku U Zlatého čápa. Už třetí den obcházel kolem fortny kláštera ve Wiblingenu a vyptával se na Konráda z Wormsu. Měl od Martina ze Stvolna slíbeno deset stříbrňáků, pokud mu ho chytí a přivede.

Jenže malý prelát jako by něco tušil. Od lidí se Vlk dozvěděl, že je v klášteře. Ale nikdo mu neuměl povědět, kdy půjde ven. Ostatní mniši chodili skoro denně do Ulmu, ale Konrád z Wormsu byl zalezlý jako jezevec.

Ani o Johance nikdo nevěděl. Poutníci, kteří navštívili klášter, svorně tvrdili, že tam žádnou ženu nepotkali a ani neslyšeli, že by ji tam někdo v posledních dnech přivedl. Stejně tak nebyla v šatlavě v Ulmu. Nikdo tu neviděl dívku podobnou Johance a Martin ze Stvolna už začal pochybovat, zda byl jeho předpoklad správný.

„Dneska jsem mluvil s jedním žebrákem, který sedává skoro denně u fortny,“ vykládal Vlk a přitom s mlaskáním okusoval propečenou kýtu, až mu mastnota stékala po bradě. „Před několika týdny byl prý ten tvůj Konrád z Wormsu skutečně několik dní pryč. Jenže se do kláštera vrátil pozdě v noci a v tom je kámen úrazu. Mí přátelé už spali. Nikdo proto neví, jestli s sebou přivedl nějakou ženskou. Ledaže bych si našel pár spolehlivých chlapů a toho mrňavého preláta chytil. Pak už bych z něj pravdu vymlátil.“

„A co po tobě od začátku chci?“ rozčilil se Martin ze Stvolna. „Přiveď mi Konráda z Wormsu!“

„No, ale o dalších chlapech řeč nebyla,“ drbal se v tmavých vlasech hromotluk. Hodil okousanou kost otevřenými dveřmi na dvůr hospody a se zájmem chvíli pozoroval, jak se o ni pere několik toulavých psů. Když ho to přestalo bavit, sáhl do mísy a vybral si největší kus masa, který tam ještě zbýval. S plnými ústy pokračoval: „Jenže víc chlapů znamená větší odměnu, to dá rozum. A pak, bude to nebezpečnější, než jsi původně tvrdil. On je prý inkvizitor!“

„Není, jen inkvizici pomáhá. Špehuje a donáší,“ vrtěl hlavou Martin ze Stvolna. Napil se řídkého ječného piva a odmlčel se. Věděl, že při jednání o penězích nemá cenu ukvapovat se. Mlčel i Vlk a spokojeně mlaskal. Teprve když dojedl, těžkopádně pokračoval v rozvíjení svých myšlenek: „I tak, patří k inkvizici!“

„Inkvizitor nebo řeholník, jaký v tom máš rozdíl?“

„Veliký, takže přidáš pět stříbrňáků,“ oznámil Vlk a pak se hlasitě rozesmál, jako by řekl skvělý vtip. Byl sám na sebe hrdý, jak obratně umí smlouvat. Škytl a jedním douškem dopil pivo z velikého džbánu. Vzápětí se rozkřikl na šenkýře, aby přinesl další.

„Já tě měl přece jen raději zabít hned, jak jsme se potkali,“ ušklíbl se Martin ze Stvolna. „Asi si malého Konráda z Wormsu chytnu sám.“

„Dobře, tak tři. Přidej tři stříbrňáky a zapomenu, že je inkvizitor.“

„Dostaneš dva. Ale chci s ním mluvit nejpozději zítra, jinak neuvidíš ani měďák!“

„Jak jsem řekl, budu potřebovat pár chlapů. Jim bude stačit pět stříbrňáků.“

„Sežeň si dva pomocníky a každý dostane stříbrňák. Ale doufám, že budou obratnější než ty. A nemrač se, jak tě znám, stejně jim dáš jen jeden stříbrňák dohromady a ten druhý si necháš. Kdybys nebyl tak lakomý, možná jsme už malého Konráda měli. Copak jsem ti neříkal, abys podplatil fortnýře? Ten by ti pověděl všechno.“

„Tobě se to mluví,“ zlobil se Vlk. „Z mého bys fortnýřovi rozdával, to vím. Ale dej mu něco ty. To se ti nechce, viď?“

„Slíbil jsem ti dost peněz, abys mohl pár měďáků oželet,“ skoro pobaveně vysvětloval Martin ze Stvolna. „Jenže já ti povím, jak to dopadne. Než abys oželel něco ze svých peněz, které jsem ti stejně ještě nedal, protože sis je nevydělal, budeš obcházet dál kolem kláštera a nakonec si to budu muset zařídit sám a ty nedostaneš nic, rozumíme si?“

„Jsi nějak moc chytrej,“ zlobil se hromotluk a mohutně si zavdal z plného džbánu, který před něj postavil umaštěný a zamračený hospodský. Když obsluhoval Vlka, netvářil se nerudně a byl dokonce ochotný udělat několik rychlých kroků. Měl před obrovitým hrubiánem respekt.

Druhý den se ukázalo, že Martin ze Stvolna měl pravdu. Večer se vrátil Vlk do hostince U Zlatého čápa a rozmrzele krčil rameny. Konráda z Wormsu nechytil a vůbec netušil, jak by ho vylákal ven z kláštera.

Martin ze Stvolna vzal celou věc do rukou sám. Nedalo se nic dělat, i když to pro něho bylo nebezpečné. Byl si jistý, že jeho popis mají všichni ulmští biřici. Nechal si vyholit hlavu a Vlk mu sehnal kutnu žebravého františkánského mnicha. Když se převlékl a na hladině vody v kamenném korytě před šenkem uviděl odraz své podoby, zavrtěl nespokojeně hlavou. Vypadal napůl jako Martin ze Stvolna a napůl jako šašek. Co ho trápilo nejvíce, byla obava, co řekne Johanka, až ho v tomhle převleku uvidí. Ale pak hodil zbytečné myšlenky za hlavu. Nejdřív ji musí zachránit.

Brzy ráno se vydal ke klášteru Wiblingen. Tváře si zamazal prachem z cesty, a když se přiblížil k fortně, začal usilovně kulhat, jako by měl levou nohu kratší. Nikdo si ho nevšímal. To považoval za dobré znamení. Posadil se pod husté křoví a prosebně natahoval ruku ke kolemjdoucím poutníkům. Od ošklivé kostnaté měšťanky dostal měďák a rudolící pekař mu věnoval placku. Všem mnohomluvně poděkoval. Do řeči míchal spoustu italských slov, aby ho považovali za italského mnicha. Přitom pozorně sledoval, jak to před klášterem chodí. Teprve před polednem se zvedl a pomalu kulhal k hradbám města Ulmu. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že napadá na druhou nohu než ráno. Ale řekl si, že to je jedno, kdo by si takové drobnosti všiml?

Pomalu se loudal a prohlížel si stánky, které lemovaly cestu. Zvažoval, který by byl pro jeho záměry nejvhodnější. Nakonec si vybral dřevěnou boudu, v níž hubený mluvka prodával přívěsky s ostatky svatých. Protože je sám kdysi falšoval, cítil k podobným šejdířům nechuť. Řekl si, že to udělá tady.

Zastavil se u stánku, přátelsky se usmál a dal se s obchodníkem do řeči. Ale příliš neuspěl. Prodavač relikvií okamžitě pochopil, že mu ze žebravého františkána žádný zisk nekyne, a odměřeně ho odháněl pryč. Martin ze Stvolna ho po delším dohadování nechal být, protože si stihl prohlédnout vše, co potřeboval.

Pak se vydal k chatrčím chudiny, které byly rozeseté na břehu Dunaje. Potřeboval najít chlapce, který byl ochotný za peníze pomoci. To nedalo moc práce, každý si chtěl přivydělat. Odpoledne, zrovna když se nebe zatáhlo a začalo poprchávat, se rychle vydal zpět do šenku U Zlatého čápa. Byl spokojený, protože zítra si konečně promluví z očí do očí s Konrádem z Wormsu a dozví se, kam zavřel Johanku.

Když svůj plán vyložil Vlkovi, podrbal se hromotluk na hlavě a trochu rozpačitě podotkl, že se mu to sice moc nezdá, ale pokud dostane slíbených deset stříbrňáků, může si Martin dělat, co je mu libo. A ještě dodal, že by ovšem bylo lepší nechat to na něm, protože má své zkušenosti a zná tu každý kámen.

Ráno ještě za tmy vyrazil Vlk se dvěma kumpány ke klášteru Wiblingen. Hned jak se objevil prodavač ostatků, omráčili ho, hodili mu přes hlavu režný pytel a odtáhli ho do skrýše, kterou si zřídili v nedalekém lesíku. Svlékli ho a nechali ležet mezi křovinami na malé mýtině. Jeden z Vlkových kumpánů ho hlídal, aby neutekl, až se probere.

Záhy se do lesa dostavil i Martin. Převlékl se do šatů prodavače ostatků a vydal se ke klášteru. Jako by to dělával každý den, otevřel malý krámek a na pult vyrovnal zboží. Ještě než se začali kolem trousit poutníci, dorazil chlapec, kterého si včera najal. Převlékl se do hnědé benediktinské kutny a ukryl se vzadu ve stánku.

„Tak, to bychom měli,“ přikývl spokojeně Martin ze Stvolna. Pak se povzbudivě usmál na Vlka a nařídil, aby se spolu se svým pomocníkem nenápadně potloukal kolem jeho stánku. A přísně mu připomněl, aby hlavně nepropásl Konráda z Wormsu.

„Já tu obcházel čtyři dni a nic,“ bručel nesouhlasně hromotluk. „Kde máš jistotu, že se objeví zrovna dneska? To by byl zázrak.“

„Já už udělal zázraků, to by ses divil,“ téměř bezbožně se zasmál Martin ze Stvolna. „A pak, každému zázraku se musí trochu pomoci.“

„Nevšiml jsem si, že bys zašel do kostela. A modlit jsem tě taky neviděl. To pak těžko můžeš spoléhat na zázrak,“ hudral dál Vlk. V duchu uvažoval, jak to navléknout, aby si mohl říci o vyšší odměnu.

„Protože zázraky dělám já sám, těžko mohu prosit o pomoc Pána. Ten má stejně starostí víc než dost. Víš, co zázraků po něm chtějí naši ušlechtilí preláti?“ jízlivě pokračoval Martin ze Stvolna. „Vidíš toho biřice, který právě vyšel z městské brány?“

„Toho znám. Pěkný lotr! Za stříbrňák by prodal vlastní matku.“

„Lotr, ale užitečný. Jde do kláštera za Konrádem z Wormsu. Nese mu zprávu, aby se hned dostavil na radnici, protože mne chytili a budou vyslýchat.“

„Jak tě mohli chytit, když jsi tady?“ vrtěl nechápavě hlavou Vlk. Ale jeho druh do něho strčil loktem, suše se zasmál a táhl ho rychle pryč. Přitom mu polohlasně vykládal, že mu to později vysvětlí. Teď se ale musí připravit.

Biřic zatím rychlým krokem prošel kolem stánku a nenápadně mrkl na Martina ze Stvolna, aby mu dal na srozuměnou, že všechno zařídí, jak se dohodli, a pak si přijde pro zbytek slíbených peněz. Rázně pokračoval ke klášteru. Chvíli se dohadoval s řeholníkem, který střežil fortnu, než ho pustil dál. Netrvalo to dlouho a z brány kláštera skoro vyběhl maličký prelát v kutně. Biřic poklusával za ním.

Proběhl bez povšimnutí kolem žebráků u brány kláštera, kteří k němu natahovali ruce obrácené dlaněmi vzhůru. Aniž by se rozhlížel, pádil po cestě mezi stánky, kříži a kaplemi. Když se přiblížil ke stánku s ostatky, biřic zrychlil a Konráda z Wormsu předběhl. Přesně, jak mu včera Martin nařídil. V tu chvíli popadl Vlk a jeho kumpán maličkého preláta za ruce, zacpali mu ústa a vtáhli ho do stánku. Současně z něj vyběhl chlapec převlečený za řeholníka a pokračoval v chůzi za biřicem, jako by se nic nestalo. I když cestu z Wiblingenu do Ulmu střežili z nejbližší bašty městští biřicové, nevšimli si ničeho podezřelého, kvůli čemu by měli zakročit. Biřic s chlapcem, převlečeným za preláta, zmizeli v městské bráně.

Vlk zatáhl Konráda z Wormsu do zadní části dřevěné boudy, kde byla zástěna a za ní v koších složené zboží. Položil mu dýku na krk a výhrůžně řekl: „Jestli začneš křičet, podříznu tě jako podsvinče, jasné?“ Pak mu uvolnil ústa. Vzápětí se objevil Martin ze Stvolna.

Konrád z Wormsu se na něho podíval a klidně, skoro pohrdavě opáčil: „Je mi to jasné. Měl jsem tě čekat.“

„Třeba ti neublížím,“ řekl Martin ze Stvolna nepřátelsky. „I když krysám by se měl nejspíše zakroutit krk!“

„Jen si posluž. Takhle se rouhají všichni kacíři, než je svatá inkvizice vrátí zpět na cestu ke spasení. Ty hlupáku, co si o sobě vůbec myslíš?“

„Jak ses mohl opovážit odvést mou Johanku z kláštera svaté Eufrozíny? To ti není hanba? Když ne před Bohem, tak alespoň před vlastním svědomím.“

„Na kacíře je třeba tvrdá ruka. Jsou jako plevel. Chvíli je necháš a rozbují se jako mor. Mýlíš se, byl jsem příliš shovívavý. Tu cizoložnici jsem měl nechat uvěznit už dávno!“

„Tys ji nechal uvěznit, ty…,“ rozkřikl se Martin ze Stvolna, ale hned ztišil hlas a vztekle malého preláta udeřil do tváře. „Jestli se jí něco stane, stáhnu tě z kůže.“

„Nebojím se mučednické smrti,“ zvedl pyšně hlavu Konrád z Wormsu.

„To, co jsi udělal, není žádné svaté poslání. Král Karel rozloučil Johančino manželství s třeboňským katem a požehnal jejímu sňatku se mnou. Johanka se tedy ničím neprovinila. Není cizoložnice, a proto nemáš důvod věznit ji!“

„Vzala si tebe. Jsi kacíř a na hranici by měly skončit rodiny všech kacířů. Jen tak se vrátí víra do křesťanského světa.“

Martin ze Stvolna zaťal pěsti a pátravě se zahleděl do hubeného Konrádova obličeje. Kdysi spolu studovali v Paříži a spávali vedle sebe na jednom lůžku v Sorbonnově koleji. To se ještě malý Konrád, jak mu posluchači vysokého učení říkali, uměl smát. Teď měl žlučovitou pleť, trpce sevřená ústa a oči chladné jako kámen. Jak těsná hranice oddělovala hledání pravdy od fanatického pronásledování všech, kteří měli jiný názor. Konrád z Wormsu také kdysi hledal pravdu. Nejprve ve spisech zakázaných filozofů, které odsoudila samotná církev, pak mezi fanatickými flagelanty a nakonec začal sám zapalovat hranice, které měly navždy vyhladit ty, kteří si nebyli svou vírou jistí anebo kteří se chovali jinak, než se líbilo lidem, jako byl Konrád z Wormsu. Pravda už nebyla pravdou boží, ale pravdou inkvizitorů.

„Propusť ji,“ řekl tiše Martin ze Stvolna a sepjal prosebně ruce. Cítil, jak se mu do očí derou slzy. Najednou totiž pochopil, že prohrál. S inkvizicí mohl bojovat jen tehdy, pokud šlo o jeho život. Sebe ochránit dokázal, ale jiné nikoli.

„Proč bych to dělal?“ ušklíbl se maličký prelát.

„Nepros ho,“ zlostně si odplivl Vlk. „Půjč mi ho na hodinu a já to z toho parchanta vymlátím.“

Martin ze Stvolna jen mlčky zavrtěl hlavou. Věděl, že Konrád z Wormsu by raději zemřel, než by prozradil, kam Johanku zavřel. Už jako student dával rád okázale najevo svou statečnost. Chvíli uvažoval, i když hned věděl, co ho čeká. Pak se tiše optal: „Tak co vlastně chceš?“

„Tys mne zajal. Nejdřív řekni, co chceš ty!“

„Johanku, to je přece samozřejmé!“

Konrád z Wormsu chladně přikývl. „Mám ti odpovídat na to, co chci zase já?“

„Pořád ještě chceš zachránit mou duši?“ optal se bez náznaku jízlivosti Martin ze Stvolna a svěsil ruce.

„Byli jsme přátelé. Pokud ti papež odpustí, můžeme být dál. Budu se modlit, aby ti Bůh dal sílu.“

„Takže…?“

„Doprovodíš mne do Avignonu. Tam se podrobíš inkvizičnímu soudu. Za to zapomenu, že Johanka je stejná kacířka jako ty. Propustím ji ihned, jakmile vstoupíme do bran papežského hradu.“

„Ne, propustíš ji okamžitě!“

„To nemohu. Právě teď je na cestě do Avignonu. Pokud tě tam nepřivedu, bude inkvizice soudit ji!“

„Jak jsi mohl… Dobrá, pojedu s tebou. Ale nejdříve tady při Bohu všemohoucím přísahej, že Johanku propustíš. A že se s ní alespoň na chvíli setkám, než mne uvězníš.“

„Pokud se v Avignonu vydáš dobrovolně do rukou inkviziční spravedlnosti, bude volná. A setkáš se s ní. Přísahám na svatý kříž,“ řekl malý prelát a do ruky uchopil hrubý dřevěný křížek, který měl zavěšený na krku. Zvedl ho a políbil na znamení přísahy.

„Kdy vyrazíme?“ optal se Martin ze Stvolna a v jeho hlase byla cítit beznaděj. Pochopil se syrovou jasností, že to, co právě slíbil, je sice cesta, jak zachránit život Johance, ale pro něho znamená s největší pravděpodobností cestu na popraviště. Nevěřil, že by ho inkvizice uznala nevinným. Netušil sice, z čeho ho chce Konrád z Wormsu obžalovat, ale bylo to celkem jedno. Ten, kdo měl nálepku kacíře, byl ztracen. Důkazy byly zbytečné, ty si inkvizitor dokázal vždycky nějak opatřit.

„Teď mne doprovodíš do kláštera. Na cestu se vydáme hned zítra ráno,“ řekl Konrád z Wormsu a pokusil se odsunout ruku s dýkou, která stále mířila na jeho krk. Ale Vlk neuhnul ani o píď. Zamračeně navrhl: „Jestli chceš, zabiju ho hned tady. Ani mi nebudeš muset nic připlácet. Mám toho skrčka plné zuby!“

„Jestli mi chceš opravdu pomoci, nech ho být,“ požádal ho Martin ze Stvolna s očima sklopenýma k zemi. „Ale měl bych pro tebe jinou práci. Neboj, zaplatím ti dobře. Pojedeš se mnou do Avignonu. Až propustí mou Johanku, budeš ji chránit, aby se bez úhony vrátila do českého království.“

„Hmm, dělal jsem už horší věci. Kolik?“

„Sto stříbrňáků. Ale dostaneš je až v Praze, pokud tam Johanku bezpečně dovedeš. Peníze mám uložené u jednoho důvěryhodného člověka. Ten ti zaplatí. Napíšu ti pro něj listinu.“

„To se mi nějak nezdá,“ váhal nedůvěřivě hromotluk. „U koho máš své stříbrňáky schované? Doufám, že nejsou u nějakého nafoukaného ouřady.“

Martin ze Stvolna se naklonil k jeho uchu a pošeptal, že je opatruje jedna nevěstka. Vlk spokojeně přikývl, že to je něco jiného, protože slušným lidem se dá věřit.

Konrád z Wormsu stál tiše stranou a v jeho tváři se dala číst útrpnost nad hříchy druhých a odhodlání napravit je.

4.

Konrád z Wormsu nedovolil Martinovi, aby jel do Avignonu na koni. Nařídil mu nechat hnědáka v klášterní stáji. Řekl, že na znamení pokání půjdou všichni tři pěšky. Vzali s sebou jen osla, který nesl zavazadla.

„Jsme dva,“ šeptal Vlk Martinovi ze Stvolna, když přebrodili Dunaj a hradby svobodného města Ulmu zmizely za jejich zády. „On je sám. Není tak chytrý, jak se dělá.“

„Jenže ví, kde je Johanka,“ připomněl Martin ze Stvolna důrazně. „Pokud by nás někdo přepadl, budeš chránit jeho! Já si nějak poradím. I kdyby mě zabili, on musí žít. Jen tak vysvobodíme Johanku a ty ji budeš moci odvést z Francie. Jestliže se Konrádovi z Wormsu něco stane, nedostaneš žádnou odměnu, rozumíš?“

„Rozumím. A nerozumím,“ bručel hromotluk.

„Tak o tom prostě nepřemýšlej, jasné?“

„Snad… Hmm, ale pokud by sis to rozmyslel, stačí říct!“

Putovali údolím říčky Riss. Pole kolem vesnic už byla sklizená a na strništích se pásl dobytek. Před večerem dorazili do Biberbachu. Poslední dny byly deštivé a tenhle nebyl výjimkou. Nebe se zatáhlo a spustil se prudký liják. Na poslední chvíli se stihli schovat ve výstavném hostinci, který stál hned vedle městské brány. Byl postavený z masivních trámů zčernalých stářím. Sotva se posadili ke stolu, zvedl se venku silný vítr a bylo slyšet, jak láme větve a shazuje šindele ze střech. V šenku však bylo příjemně. V peci hořel oheň a vše prostupovala vůně pečeného masa, smažené cibule a čerstvého chleba.

Konrád z Wormsu poručil všem suché placky a džbán vody. Ještě dříve, než se hospodský stačil zatvářit žalostně, jako by ho z té objednávky rozbolely zuby, udeřil Vlk mohutnou pěstí do stolu a zaklel. Pak řekl: „Tomu skrčkovi v kutně dones třeba mleté šváby, ale já se chci najíst. Přines mi kus masa a džbán dobrého piva. A pro mého přítele totéž.“

Sotva šenkýř, podle výrazu tváře už zase spokojený, odběhl, začal Konrád z Wormsu kázat, že dnes je přece výročí svaté Hildegardy z Bingenu, a když už nemají úctu k jiným světcům, měli být mít alespoň k ní, protože je autorkou nejen mystických traktátů, ale také skvělé lékařské knihy. Alespoň dnes by měli dodržovat půst, aby uctili její památku, jako každý upřímný křesťan.

„Jistě, dneska bychom měli uctít svatou Hildegardu. Jenže zítra je svátek biskupa Metoděje z Tyru, pozítří mučedníka Januaria a popozítří svatého Eustacha. Tak bych mohl pokračovat den za dnem. Víš, v čem je problém? Je příliš mnoho světců, ale málo dní,“ vysvětloval jízlivě Martin ze Stvolna. „To bychom se nenajedli pořádně nikdy!“

Konrád z Wormsu se začal rozčilovat, že si vyprošuje, aby v jeho přítomnosti vedli takové kacířské řeči, a pomysleli, že to nebude trvat dlouho a stanou před inkvizicí.

„Je to už pár let, co jsme spolu navštěvovali lekce z teologie,“ pokračoval Martin ze Stvolna. „Přesto si dobře pamatuji, co jsme se učili. Podle encykliky papeže Lva III. mají křesťané povinnost dodržovat půst během adventu a před Velikonocemi, pak každou středu a pátek a také o vigiliích velkých svátků. Mezi těmi, které moudří otcové církve určili, památka svaté Hildegardy z Bingenu není.“

„Její památku ale uctívají všechny benediktinské kláštery…“

„To je možné, ale já na rozdíl od tebe kutnu benediktinského mnicha nenosím. A už dost, Konráde! Doprovodím tě do Avignonu a budu se chovat jako dobrý syn křesťanské církve. Ale nechtěj, abych okázale dělal něco, co církev nepřikazuje.“ Vzápětí Martin ze Stvolna vytáhl loutnu a začal hrát rozpustilou píseň o třech nápadnících a jedné urozené panně.

Malý prelát ho zamračeně poslouchal, ale už mlčel. Když šenkýř přinesl dvě okoralé placky a džbán zvětralé vody, sám mu posměšně popřál dobrou chuť. Konrád z Wormsu si ho nevšímal. Zbožně se pokřižoval a dlouho se modlil, než se dal do jídla. Jen dojedl, odešel do noclehárny spát.

Martina ze Stvolna však hra na loutnu nebavila. Loutnu vytáhl jen proto, aby bývalému příteli dokázal, že nad jeho duší moc nemá. Musel stále vzpomínat na Johanku. Jediná píseň, kterou toužil zpívat, byla ta, kterou složil pro ni. Ale tu zazpívá, až bude s ní. Sotva za malým Konrádem zapadly dveře, odložil loutnu na lavici vedle sebe. Všichni hosté začali hned protestovat. Jeden kupec, podle řeči z některého ze švýcarských kantonů, mu nabídl stříbrňák, pokud začne zase hrát. A jedna z povětrných holek mu šeptala do ucha, že se s ní bude moci pomilovat úplně zadarmo. Neposlouchal je. Dopil pivo a odešel rovněž spát. Vlk zůstal a překvapeně se za ním díval. Pak popadl nevěstku kolem pasu a optal se, zda by nechtěla místo nedomrlého přítele potěšit raději jeho.

Když ráno Martin ze Stvolna vstal, bylo lůžko Konráda z Wormsu prázdné. Našel ho venku na dvoře. Myl se v kamenném korytě. Na zemi u jeho nohou ležela Martinova loutna. Jakmile si ho malý prelát všiml, usmál se a začal vysvětlovat, že povinnosti služebníků církve jsou bolestné, ale takový už je úděl, který jim dal Bůh. Zvedl loutnu ze země a pokračoval: „Víš, Martine, i já rád vzpomínám na léta, která jsme spolu prožili v Paříži. Jistě, hřešil jsem tehdy, ale jen z pouhé neznalosti. Prozřetelnost mi otevřela oči. Kéž bys pochopil, co si od tebe Pán žádá. Jenže ty ho nechceš poslouchat. Co mám dělat? Musím z tvé cesty odstranit všechno, co ti tráví duši.“

Pak uchopil loutnu za krk, zvedl ji nad hlavu a vší silou jí udeřil o hranu kamenného koryta. Nástroj se žalostným akordem strun pukl a rozpadl se na hromadu třísek. Konrád z Wormsu odhodil zbytky na zem, pokřižoval se a šťastně se na Martina ze Stvolna usmál. Ale ten ho nevnímal. Připadalo mu, jako by mu někdo právě vyrval srdce z těla. Tahle loutna s ním zažila dobré i špatné. S ní vyhrál soutěž trubadúrů a na tuhle loutnu hrál svým láskám. Těm živým i těm mrtvým. A také své Johance.

Pomalu došel ke kamennému korytu s vodou a klekl si na zem. Chvějící se rukou začal sbírat třísky rozbitého nástroje. Pak je odnesl ven ze dvora šenku a zahrabal před městskými hradbami do země, jako by pochovával člověka.

Počasí se neumoudřilo ani v následujících dnech. Bylo chladno a foukal studený vítr, jako by už měla nastat zima. Každý den pršelo, někdy jen slabě, jindy přicházel prudký liják, který promáčel každého, kdo se nestihl ukrýt. Tam, kde sedláci nestihli sklidit obilí, ať už proto, že v podhůří dozrávalo později, nebo proto, že se opozdili, žalostně naříkali, protože co zůstalo na poli, přišlo nazmar.

Putování přinášelo všem třem jen svízele. Cesty byly rozbahněné a nohy jim zapadaly do měkké hlíny. Na škorních ulpívalo bláto, těžké jako koule na nohách odsouzence. Byli promoklí a ani soukenné pláště s kápěmi je nedokázaly ochránit před studeným větrem.

Vlk žil dosud jako vyděděnec a byl zvyklý na nepohodlí. Jemu putování v bahně a dešti nedělalo žádné problémy. Stačilo mu, že se večer zastavili v zájezdní hospodě, kde se mohl usušit a dobře najíst. Martin ze Stvolna býval vojákem. Bojoval na straně francouzského krále proti Angličanům, velel obráncům Třeboně, kterou uhájil proti rožmberské přesile. I on se dokázal se strázněmi cesty do Avignonu snadno vyrovnat. Ale Konrád z Wormsu trpěl.

Byl od dětství neduživý a život v klášteře mu na odolnosti nepřidal. Už druhý den měl na nohách krvavé puchýře a dostal rýmu, protože se nachladil. Všechny strázně však bral jako zkoušku pevnosti své víry. Ani jednou si nepostěžoval. Martin ze Stvolna však stejně poznal, jak na tom malý prelát je. S pomstychtivou zlomyslností ho neustále popoháněl, že se nesmějí nikde zdržovat, aby dorazili do Avignonu co nejdříve.

Ve Freiburgu dostal Konrád z Wormsu z nachlazení vysokou horečku. Potil se, měl suché rty a skoro se nemohl hýbat. Martin ze Stvolna se rozhodl, že si ve městě den nebo dva odpočinou. Malý prelát sice chabě protestoval, že Bůh sesílá na věřící zkoušky, aby dokázali, jak pevní jsou ve víře, ale Martin ze Stvolna odmítl podobné hlouposti poslouchat. Dobře věděl, že tady jde o život. Utrpení malému Konrádovi přál, ale smrt ne. Jak jinak by se dostal ke své Johance? I když už zřejmě byla v Avignonu, protože ji vezli povozem, nikdy by se nedozvěděl, ve kterém klášteře je zavřená. Musel o nemocného Konráda pečovat.

Ubytovali se ve skromném hostinci na předměstí. Jeho majitelkou byla tlustá nepříjemná vdova, která neuměla vařit, uklízela zřejmě jen jednou do roka na Velikonoce, ale byla zbožná. Konrád z Wormsu věděl, že se u ní ubytovávali všichni benediktini, kteří přes Freiburg putovali. Trval proto na tom, že si lehne a vypotí se, ale jen pod její střechou.

„To bych rád věděl, jak to celé skončí,“ uvažoval Vlk nad džbánem řídkého zvětralého ležáku.

„Náš malý prelát by ti poradil, abys byl zbožný a pak všechno dopadne dobře,“ ironicky odtušil Martin ze Stvolna a natáhl promrzlé dlaně k ohni.

„Jednou v životě jsem zbožný byl a div mě kvůli tomu neoběsili,“ vzpomínal hromotluk. Byl v dobrém rozmaru a lžící vyjídal obrovskou mísu hrachové kaše. „Na trhu v Norimberku jsem štípnul jednomu kupci váček se stříbrňáky. Schoval jsem ho do rukávu a snažil se rychle zmizet. Jenže zrovna začal bít zvon na kostelní věži, a tak jsem si řekl, že by bylo dobré pokřižovat se. Jsem přece křesťan. Jenže jsem zapomněl na ten váček. Jakmile jsem zvedl ruku k čelu, vypadl na zem. Naštěstí jsem stačil zmizet dřív, než se strhl poprask. Z toho je vidět, že horlivá zbožnost může jen škodit.“

Martin ze Stvolna se zasmál a řekl, že i když nemá jeho zkušenosti, v podstatě s ním musí souhlasit.

Ráno bylo Konrádovi z Wormsu lépe, ale Martin mu nedovolil vstát. Na trhu koupil koření a sám mu uvařil silný odvar. Na každý protest malého preláta jen mlčky ukázal k oknu. Venku hustě pršelo.

Freiburg opustili teprve po třech dnech. „Odpoledne už budeme v Alsasku,“ liboval si Vlk. „Jednou jsem tam byl. To je nádherná země.“ Když se ho však malý prelát nedůvěřivě optal, co tam dělal, rychle vše zamluvil.

Před polednem dorazili k Rýnu. Tlustá šenkýřka jim poradila, že právě tady je nejlepší brod, jaký v okolí najdou. Zastavili se na břehu a zachmuřeně sledovali kalnou vodu, která se s hučením valila korytem řeky. Po obou stranách vystupovaly z vody větve keřů a nízkých stromků, protože Rýn se po dlouhých deštích rozvodnil a zaplavil své břehy. Po nebi se honily šedavé mraky. Nepršelo, ale byla lezavá zima.

„Asi pět mil po proudu prý leží slušný most,“ řekl Martin ze Stvolna, který se na cestu ve městě pořádně vyptal. Od začátku tvrdil, že v takovém počasí je hloupost vydat se k brodu. Ale Konrád z Wormsu tvrdošíjně trval na svém. Křičel, že po téhle cestě chodívají benediktinští řeholníci, a to znamená, že je dobrá. Teď však stál zaraženě na břehu a mlčky sledoval kalnou vodu.

„No, nebudeme tu stát věčně,“ ozval se Vlk. Uchopil osla za otěže, a i když zvíře nespokojeně hýkalo, donutil ho vstoupit do proudu. Šel opatrně krok za krokem, v jedné ruce držel otěže a v druhé poutnickou hůl, kterou zkoumal, jak vypadá dno před ním. Rval se s proudem, ale protože měl síly dost, celkem snadno se přebrodil na druhý břeh. Když vylezl z vody, křikl na své druhy spokojeně, že mu byla voda nejvýš po prsa a že se dá řeka přebrodit.

„Půjdu napřed a ty se mě drž. Kdybys potřeboval pomoci, tak řekni,“ povzbudivě se Martin ze Stvolna usmál na malého preláta. Ale Konrád se urazil a chladně oznámil, že Bůh spíše pomůže jemu, protože je pokorný věřící, než by držel ochrannou ruku nad kacířem. Pak vstoupil do kalné vody. Okamžitě klopýtl, protože mu silný proud téměř podrazil nohy. Pokřižoval se a s tichou modlitbou na rtech pokračoval dál.

Martin ze Stvolna vyrazil okamžitě za ním. Malý prelát si ho všiml a ještě zrychlil. Voda mu zatím dosahovala jen k lýtkům, a tak si udržoval drobný náskok. Jenže pak začalo dno klesat. Konrád z Wormsu jako by se začal propadat. Když měl vodu nad pás, Martin ze Stvolna ho dohnal. Prelát ztěžka oddechoval a v předklonu se dál usilovně dral proti silnému proudu.

„Počkej chvíli,“ radil mu Martin, ale bylo to zbytečné. Tak jako celý svůj život nemyslel Konrád z Wormsu na nic jiného, než aby ostatním ukázal, že se vyrovná mnohem vyšším mužům. Pokusil se udělat dlouhý krok, aby získal ztracený náskok, ale v tu chvíli ho voda strhla. Zakolísal a vzápětí upadl. Proud ho strhl a odnášel jeho tělo doprostřed řeky. Malý prelát zděšeně vykřikl a potopil se. Bylo vidět víření vody a o několik vteřin později se jeho hlava vynořila nad hladinou o notný kus dál.

Martin ze Stvolna byl sice dobrý plavec, ale věděl, že vrhnout se do kalného Rýna je bláznovství. Konrád z Wormsu si nezasloužil, aby pro něho nasazoval svůj krk. Jenže tady nešlo o jeho dávného přítele, ale o Johanku. Rychle se nadechl a pak skočil do proudu. Několika dlouhými tempy se přiblížil k malému prelátovi. Konrád z Wormsu se zmítal ve vodě, ale moc platné mu to nebylo. Byl bledý a topil se.

Martin ze Stvolna se zkusil zapřít nohama o dno, ale tady už byla řeka tak hluboká, že na něj nedosáhl. Srazil Konrádovu ruku, kterou se ho topící prelát pokoušel zachytit. Vzápětí se mu podařilo uchopit ho zezadu v podpaží. Zvedl mu hlavu nad hladinu, sám se položil na záda a začal šlapat vodu. Teď už jen zbývalo dotáhnout topícího se Konráda ke břehu. Jenže proud byl silný a oba unášel prostředkem řeky pryč. Martinovi rychle docházely síly. Konrád z Wormsu sebou házel a naříkal strachy, místo aby se snažil pomáhat v boji s vodou. Úplně propadl panickému strachu.

Martin ze Stvolna se ocitl v beznadějném postavení. Pokud bude dál přidržovat topícího se preláta, asi se utopí oba, protože ho nedokáže vytáhnout z řeky. Pokud ho pustí, zachrání sice sám sebe, ale za jakou cenu? Pomalu ho začala brát do pravé ruky křeč z námahy.

Najednou si všiml, že nepatrný kousek od něj plave kláda, kterou povodeň odnesla z nějaké pily. Z posledních sil se k ní natáhl a podařilo se mu zachytit ji. Přitáhl ji blíže k malému prelátovi. Konrád z Wormsu ji pevně objal a začal se modlit.

Ještě dlouho bojoval Martin ze Stvolna s rozbouřeným Rýnem, než se před nimi objevila široká zátočina. Podařilo se mu obrátit kládu ke břehu a za chvíli už nohama nahmatal dno. Zapřel se, co mu síly stačily, a kládu, na níž skoro bezvládně visel Konrád z Wormsu, pomalu tlačil ke břehu.

Malého preláta musel od klády odtrhnout skoro násilím. Měl zavřené oči a neustále drmolil modlitby. Zvedl ho do náruče a vynesl z vody. Teprve když ho položil na břeh, otevřel jeho bývalý přítel oči. Rozkašlal se a vyplivl vodu, jíž se notně napil.

Konrádova zbožná mnohomluvnost byla pryč. Chvíli se zmateně rozhlížel, pak těžce vstal a Martina ze Stvolna objal. Přitom prostě řekl, že mu děkuje.

5.

Po příhodě u brodu přes Rýn se jejich putování ještě víc zpomalilo. Konrád z Wormsu si lehce pochroumal kotník a odřeniny na lýtku začaly hnisat. Zpočátku odmítal jakoukoli péči a s pokorným výrazem vysvětloval, že o něho pečuje Bůh a to pokornému křesťanovi musí stačit. Když se již ovšem nemohl na nohu postavit, protože otekla, připustil, že jsou případy, kdy se boží vůle projevuje skrze lékařské umění, neboť jinak by přece Bůh nedovolil, aby se na křesťanských univerzitách přednášela medicína. Souhlasil, že až dorazí do Besançonu, nechá se ošetřit.

Jenže bolesti měl tak silné, že nakonec zůstali v Roulans, nevelké vesnici v údolí řeky Doubs. Statky tu byly výstavné a svahy kopců lemovaly pečlivě udržované vinice. Právě probíhalo vinobraní, proto vesnice vypadala jako vylidněná. Jen v zájezdním hostinci našli mrzutého podomka. Ubytoval je, donesl okoralé žitné placky, kus slaniny a za tučný poplatek půjčil Martinovi ze Stvolna koně.

Ještě před klekáním se Martin vrátil z Besançonu a malému klerikovi oznámil, že tamní doktor sem přijede hned zítra ráno. Podal mu malou baňatou lahvičku, že ji posílá besançonský doktor a je v ní utišující lék. Ještě dodal, že doktor nemocnému doporučuje, aby se zatím upřímně modlil. Přitom se s nevinným výrazem díval do tváře svého dávného přítele.

Konrád z Wormsu přikývl, jako by něco podobného očekával, ale laskavě se netvářil ani v nejmenším. Pak se rychle napil z lahvičky, aby utišil bolest, která byla skoro nesnesitelná. Teprve když vrátil lahvičku na stůl, sepjal ruce a začal odříkávat otčenáš. Večeři odmítl, měl tváře zarudlé horečkou a potil se. S Martinovou pomocí se odbelhal na lůžko. Slabě naříkal, a než se za ním zavřely dveře, křikl na šenkýře, aby mu ještě donesl lahvici silné pálenky.

Vlk zůstal sedět u stolu se džbánkem vína a pohrdavě sledoval, jak se malý prelát belhá do noclehárny. Když se Martin ze Stvolna vrátil, jízlivě řekl: „To jsou celí oni. Když jde o jiné, huba plná božího milosrdenství, ale jak jde o ně samotné, tak si raději dají kořalku.“

„Třeba i skrze pálenku může promlouvat boží velikost,“ zasmál se neuctivě Martin ze Stvolna a posadil se na lavici. S Vlkem hovořil německy a mohl si dovolit kacířské řeči, protože ostatní v šenku mu nerozuměli. Na území lotrinského hraběte se hovořilo zpěvnou francouzštinou.

Za okny se setmělo a do šenku přicházeli opozdilci, kteří se zdrželi ve vinohradech. Během vinobraní se v žádném statku nevařilo. Přes den všichni sbírali hrozny a večer se vesnice sešla v hospodě. Šenkýřka navařila veliký kotel masa se šalvějovou omáčkou a děvečka upekla plnou nůši placek. Vesničané si jídlo nabírali do misek velikou dřevěnou naběračkou sami a s hladovou nenasytností ho hltali. Spokojeně mlaskali, a kdo chtěl, mohl si přidat, kolik se mu líbilo.

Šenkýř Martinovi ze Stvolna vysvětlil, že takhle to u nich během vinobraní chodí vždycky. Pak zamrkal svýma malými očkama a dodal, že škodný ovšem nebude, protože od každého hosta dostane za jeden večer vědro vína, a tak si za pár večeří zajistí pití pro hosty na celý rok. „A jakého pití, urozený pane,“ vykládal spokojeně. „Naše víno je široko daleko proslulé. Mám přinést ještě jeden džbánek?“

Obyvatelé Roulansu toho moc nenamluvili. Většina hovorů se točila kolem vína. Jaké jsou hrozny, kdy se začne lisovat mošt a kolik asi bude vědro vína na trhu stát. Tu se rozletěly dveře a do šenku vpadla stará žena s vrásčitou tváří. Byla vyděšená a nemohla popadnout dech. Sedlák s mohutným zrzavým knírem, který seděl nejblíže u dveří, jí podal svůj džbánek s vínem. Stará žena ho do sebe obrátila celý. Teprve když ho prázdný postavila na stůl, vyhrkla zděšeně: „Ctihodný otec Marek je mrtvý!“

Vzápětí začali skoro všichni lidé v šenku mluvit. Překřikovali se jeden přes druhého a volali na stařenu, aby jim pověděla víc, ale jinak se nikdo k ničemu neměl. Jak Martin ze Stvolna pochopil, otec Marek byl farářem místního kostela. Nakonec sám vstal a navrhl, aby se na něho šli podívat. „Třeba ještě není pozdě,“ řekl, aby alespoň trochu uklidnil místní. Jenže bylo to, jako by přilil oleje do ohně. Stará žena si založila ruce v bok a zlostně mu vynadala, aby se nepletl do věcí, kterým nerozumí. Když ona řekne, že ctihodný otec je mrtvý, pak se může spolehnout, že si Pán jeho duši vzal k sobě na nebesa. A to je jistá věc, protože zemřel jako mučedník. Byl přece ještě muž v plné síle, jak všichni vědí, a zemřel jen proto, že v tom měl prsty ďábel.

Jak později Martin ze Stvolna na faře zjistil, otec Marek zemřel na selhání srdce. Nebyl už nejmladší, byl otylý a i po smrti měl špičku nosu zarudlou od nemírného pití. Takovým lidem často puklo srdce. Jenže místní rychtář se odmítl s nějakým cizincem o celé věci bavit. Zachmuřeně se rozhlédl po sousedech a doporučil jim, aby se na noc pečlivě zavřeli a zapálili hromničky proti nečistým silám. Protože bylo podle jeho názoru zřejmé, že ve vesnici řádí ďábel.

Ráno se v šenku objevil hubený vyplašený mladík, který se představil jako pomocník besançonského doktora. Omlouval svého pána, že si v noci pro něho poslala urozená paní z Tarcenay a té nemohl odmítnout. Proto sem jeho pán místo sebe poslal jeho. Pak se zbožně pokřižoval a dodal, že Bůh mu jistě dá sílu, aby nemocnému prelátovi pomohl.

Martin ze Stvolna mladíka jízlivě pozoroval, pak se pobaveně usmál a dodal, že jak vidí, bude si s Konrádem z Wormsu určitě rozumět. Ukázal mu cestu do noclehárny a vrátil se do šenku, aby se v klidu nasnídal. Ale sotva uchopil do ruky lžíci, vrazil dovnitř roulanský rychtář.

„Kde je?“ volal vzrušeně ode dveří a rukou si stíral pot z čela. V ruce měl masivní hůl a přes rameno brašnu pletenou z lýčí.

Martin ze Stvolna byl v šenku sám. Šenkýř uklízel ve sklepě a podomek krmil dobytek. Zvedl pohled od misky a zvědavě se optal, koho hledá.

„Oba, přece oba!“ oddechoval vzrušeně rychtář. „Doktora i toho inkvizitora!“

Teprve teď Martin odložil lžíci. Cítil, jak mu po těle přejel ledový závan strachu. Včerejšímu hořekování o ďáblových rejdech nepřikládal příliš váhy, takových řečí se vedly spousty. Jenže teď to bylo něco jiného. Rychle přemýšlel, jestli může proti tomu něco udělat. Nakonec ho nenapadlo nic chytřejšího než to, že tady žádný inkvizitor není, jen jeho nemocný přítel, a to je obyčejný prelát, který inkvizici občas pomáhá. A pokud je mu známo, sám nikdy nesoudí, jen dělá přísedícího zkušenějším inkvizitorům. Navíc spěchají, takže jeho druh určitě nemá čas zabývat se vesnickými problémy. Proto si myslí, že by ho měl nechat raději odpočívat.

Rychtář mávl rukou, jako by jeho námitky tušil předem, a přátelsky poradil, aby nebyl tak skromný. I když skromnost křesťana šlechtí, pokud jde o ďábla, musí jít podobné ohledy stranou. Pak zamířil ke dveřím do noclehárny.

Za chvíli se v nich objevil zase. Konrád z Wormsu se belhal za ním. Opíral se o silnou sukovici, kterou mu rychtář půjčil. Ve tváři měl dychtivé nadšení. „Potřebují mne tu,“ oznámil s téměř šťastným úsměvem. Vzápětí ale zvážněl a pokračoval: „Šířit nepravdu o služebnících církve je hřích! Já mám právo vést inkviziční soud sám, bez jakéhokoli dalšího inkvizitora! Příště si nevymýšlej!“ Přísně se na Martina ze Stvolna podíval a pak se belhal skrze šenk ven na dvůr. Vzápětí vyběhl z noclehárny pomocník besançonského lékaře a utíkal za ním.

Závěr narychlo sestavené tříčlenné komise byl jasný. Na těle mrtvého faráře pomocník besançonského doktora nezjistil žádné stopy násilí. Otec Marek byl muž v nejlepších letech a podle svědectví jeho staré a žlučovité hospodyně byl ještě včera večer zcela zdráv a liboval si, jak dobře mu uvařila. Během klekání ho navštívila pastýřova Sabina, o níž všichni vědí, že není dobrá křesťanka. Hospodyně přísahala, že za dveřmi farářovy světnice slyšela divné zvuky, jako by Sabina zbožného preláta zaříkala. Pak otec Marek začal těžce vzdychat potlačovanou bolestí, vzápětí něco nesrozumitelného vykřikl a chvíli bylo ticho. Nato Sabina vyběhla ze dveří tak prudce, že hospodyni div neporazila. Beze slova se hnala pryč. A zbožný otec Marek byl mrtvý. Podle farářovy hospodyně ho pastýřova dcera jistě uhranula.

Rychtář Anatol nechal Sabinu přivést na rychtu a zavřel ji v komoře vedle stáje. Konrád z Wormsu souhlasil, že je nezbytné, aby tribunál zasedl co nejdříve. Slíbil, že ji po obědě vyslechne. Pomocník besançonského lékaře se rozhodl, že rovněž zůstane a zúčastní se jako přísedící soudního líčení.

„To je ale pěkné nadělení,“ lamentoval Vlk, když spolu s Martinem obědvali. Šenk byl zcela prázdný. Všichni lidé z vesnice pracovali na vinicích a dřeli, co jim síly stačily, aby se mohli odpoledne vrátit domů dříve než obvykle a zúčastnit se výslechu pastýřovy dcery. Nikdo z nich ještě neviděl proces s čarodějnicí a všichni se těšili na neobvyklou podívanou.

„Ta pastýřova holka je docela pěkná,“ vykládal hromotluk plnými ústy. „Je jasné, jak toho faráře zaříkala. Jednou jsem zažil v Kostnici něco podobného. Tamní kupec to dělal s jednou nevěstkou tak vášnivě, že mu taky puklo srdce. Tehdy jsem naštěstí stihl vzít jeho věci do úschovy dříve, než se tam objevil purkmistr a biřicové. Proč by to měli vzít jiní? Dneska ráno jsem se ptal jednoho čeledína a ten tvrdí, že otec Marek nenechal žádnou sukni na pokoji. Prý nutil i vdané ženy, aby konaly pokání způsobem, který nebyl zrovna počestný. Myslíš, že dokážeme našeho malého preláta přesvědčit, aby nechal Sabinu běžet?“

„Prahne jen po tom, aby konečně mohl dokázat, jak užitečný je křesťanstvu,“ zavrtěl hlavou Martin ze Stvolna. „Kdysi vedl zástup kajícníků. Bylo to těsně po velkém moru. Tehdy mi řekl, že je lepší zabít deset nevinných než nechat běžet jediného kacíře. Pokud zemře věřící křesťan neprávem, má zaručeno místo v nebi. Proto není třeba ho litovat, spíše je nutno mu závidět. Pastýřova Sabina je už teď spálené maso.“

„Copak si může ten skrček dovolit jen tak ji prohlásit za čarodějnici?“

„Jen tak ne. Vše proběhne podle církevního práva. Zasedne tribunál a ten dokáže její vinu. Nakonec se Sabina sama přizná. Inkvizitor na závěr s bolestivým výrazem ve tváři vynese s pomocí přísedících rozsudek. Sami místní lidé jí postaví hranici a budou kolem křepčit a jásat, až bude ta nebožačka umírat. Tak to chodí vždycky. Nic nepovznáší tolik jako poprava. Jako by pohled na cizí utrpení považovali lidé za mystickou očistu svých vlastních hříchů. To přece víš ty sám nejlépe.“

„Jistě. Ale něco jiného je oběsit lupiče a něco jiného upálit obyčejnou venkovskou holku jen proto, že to s ní farář nepřežil.“

„A proč to nepřežil?“ trpce nesouhlasil Martin ze Stvolna. „Nikdo nepřizná, co se doopravdy na faře dělo. Pastýřova Sabina tam přišla a nebožáka uhranula. A pokud by se jí někdo z místních zastal, obviní ho ze spojení s ďáblem také. Inkvizice má neomezenou moc. Ten, kdo s ní nesouhlasí, bude prohlášen za nepřítele víry a upálen. O vině lupiče můžeš pochybovat a nic se ti nestane, i když si vyslechneš důvěryhodná svědectví proti němu. O vině čarodějnice pochybovat nesmíš ani v případě, že si nevyslechneš jedinou věc, která by svědčila proti ní.“

„Mnohokrát jsem se modlil, aby mi Bůh odpustil hříchy,“ bručel Vlk. „A jen on ví, že to bylo často, protože jsem takový, jaký jsem. Mnohokrát jsem se trápil, co bude s mou duší po smrti. Teď už se trápit nebudu, protože v křesťanském světě jsou mnohem větší lotři než já.“

„Já se přestal trápit už dávno,“ souhlasil Martin ze Stvolna a napil se vína.

Ještě dlouho seděli v šenku a mlčeli.

Narychlo povolaný jáhen z Besançonu odsloužil večerní mši a po jejím skončení na návsi zasedl inkviziční tribunál. Předsedal mu Konrád z Wormsu. Tvářil se sebejistě a z každého jeho gesta vyzařovala zkušenost a sebedůvěra. Bylo zjevné, že něco takového nedělá poprvé v životě.

Listinu důležitě odložil na stůl a pokračoval: „I když se při odpoledním výslechu čarodějnice přiznala ke spojení s ďáblem, je zatvrzelá, jak všichni vidíte. Proto musíme přistoupit k důkazu, který nezvratně dokáže její vinu.“

„A když to nepochopím? Také mne upálíš?“

6.

„Slíbil jsi, že se o Johanku postaráš!“

„Zapomínáš na Johanku.“