Jan Bauer

CÍSAŘSKÉ SPIKNUTÍ

Historický román o vášni, lásce, věrnosti a zradě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jan Bauer, 2012, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012, 2022

ISBN 978-80-243-5721-8 (epub)

ISBN 978-80-243-5722-5 (mobi)

Každému co jeho jest

Nevypadal na to, že by ho kdovíjak mučili, jak se povídalo. Lidé si přáli vidět krví zalitou lidskou trosku, ale místo ní spatřili, jak plechy pokrytí zbrojnoši přivádějí na řetězu statného šedivého muže hubených tváří a mocného vousu, který si krví podlitýma očima lhostejně měřil shromážděný dav.

Ozval se pískot a nesrozumitelný křik a císařovna nechápala, zda to má znamenat souhlas s popravou, nebo naopak protest proti ní. Upřímně řečeno, byla jí celá záležitost naprosto lhostejná. Prý ten Jan Roháč, či jak mu říkají, byl zvláště zarytým kacířem a zemským škůdcem k tomu. Ale to je tady v Čechách snad každý. Tisíce kacířů a zemských škůdců se dívají na to, jak budou věšet jednoho z nich a padesátku jeho druhů!

„Zasloužil si to, každému co jeho jest!“ řekl jí její kaplan Friedrich. Ale zasloužila si snad ona svého manžela? Ohlédla se nalevo a s povýšenou ironií pozorovala toho starého nemocného muže se zelenavou tváří a kdysi zrzavými, nyní však bílými vousy, který seděl vedle ní a ztrácel se v příliš velkém medvědím kožichu. Tak to je císař! Pán světa! Jaká ironie. Očima zavadila o kancléře Kašpara Šlika, který stál hned vedle jako císařův věrný stín. Studený, za všech okolností spolehlivý, poníženě odměřený. Samozřejmě! Vždyť ten prohnaný chebský měšťánek za všechno vděčí právě Zikmundovi! Vytáhl jej doslova z bláta až na výsluní evropské politiky. Barbora se maličko otočila a vyslala krátký pohled komořímu Michalu Országhovi, který v přepychovém červenozlatém plášti stál až pod tribunou.

Její milenec jí pohled oplatil a lehce na ni mrkl. Jen tak, aby pochopila, že je to nenápadné spiklenecké mrknutí určené pouze jí.

Není vlastně drzý? Není příliš opovážlivý? napadlo v té chvíli císařovnu. Od té doby, co s ním spí, dovoluje si stále víc. To Hynce Ptáček, nejvyšší hofmistr, je v tomto ohledu zcela jiný. Nikdy jí přízeň neoplácí přehnanými důvěrnostmi, chová se k ní nadmíru uctivě, ačkoliv je také kacíř, jako snad všichni tady. Jediný věrný katolík v téhle zemi je kulhavý Rožmberk. Připadalo jí to symbolické. Katolická církev u Čechů kulhá. Zato tihle podobojí, kacíři, chodí pyšně jako tenhle Roháč, co ho budou za několik okamžiků věšet.

Nejraději by byla odešla, nijak netoužila po této dle jejího názoru nechutné podívané, ale její císařský choť trval na tom, že tady na tomto kopci za pražskými hradbami musí být s ním a přihlížet této demonstrativní popravě. Přitom Hynce Ptáček tady není, ani ten kulhavý Oldřich z Rožmberka. Jistě by to brali jako potupu, jako urážku svého češství, kdyby císař trval na jejich přítomnosti. Ale Zikmund zlhostejněl, je starý, nemocný a unavený a už na Čechy nenaléhá. Jeho dny jsou sečteny a toho nešťastného a hrdého Roháče přežije snad o měsíc, snad o dva, ne déle. Ale co ona? Když si ji bral, protože potřeboval podporu jejího otce, hraběte Celského a bána Slavonie, byla malá holčička a neměla ani ponětí, co manželství obnáší. Dnes je ženou v rozpuku jak se říká – v nejlepším věku. Měla by se snad zahalit do smutečního šatu a navždy zůstat vdovou? Ona, která je císařovnou a královnou hned ve dvou zemích? Ani ji nenapadne! Má svůj plán, který za císařovy nepřítomnosti tajně na lůžku probírala s Michalem Országhem. Ten temperamentní Maďar s výbojným černým knírem sice není zvlášť chytrý, ale o jeho diskrétnosti a schopnosti držet jazyk za zuby nepochybovala. Jenže k tomu, aby mohla po manželově smrti zaujmout jeho místo, potřebovala někoho ráznějšího, tvrdšího, někoho, kdo se jen tak něčeho nezalekne a bude mít v ruce tu správnou trumfovou kartu. V duchu přemýšlela, zda Hynce Ptáček, ten malý kulaťoučký a usměvavý kacíř, je tím správným mužem pro takový úkol. Věděla, že ačkoliv na to nevypadá, požívá mezi Čechy mimořádnou vážnost a autoritu. Snad není záležitosti, kterou by svou obratností nedokázal zařídit. Vypadá spíše jako kupčík než jako šlechtic, ale šlechtické vystupování mu nechybí. A v pravý čas umí ukázat pevnou pěst…

Z úvah ji vyrušilo ponuré bubnování, které jako by zvěstovalo nastávající temné časy. Zdálo se být nekonečné, do té doby hlučící davy při něm utichaly a mlčky vzhlížely k tomu starému pyšnému muži na řetězu. Teď stál přímo pod tou nejvyšší šibenicí, na níž se houpala, jak si to císař přál, oprátka z pozlaceného provazu. Zikmund tím chtěl dát najevo, že trestá toho nejhoršího kacíře a zemského škůdce, krále všech kacířů a zemských škůdců.

Konečně víření bubnů umlkalo a do posledních úderů paliček se ozval jasný, byť trochu chraplavý hlas herolda: „Jeho Milost císař římský, král český a apoštolský král uherský Zikmund Lucemburský na vědomost dává, že rozhodnutím zemského soudu byl zde přítomný urozený pán Jan Roháč z Dubé, kdysi hejtman táborských polních vojsk, shledán vinným ze zločinu zemského škůdcovství a za podněcování ke vzpouře a četné vraždy a loupeže se odsuzuje k smrti provazem…“

Měli by ho přece jako šlechtice setnout mečem, napadlo Barboru a obrátila se na svého muže s otázkou.

„Je to jen lapka a mordýř, a jako lapka a mordýř bude popraven,“ odsekl nevrle císař, zjevně si nepřál být v této chvíli čímkoliv obtěžován.

Vedle sedící Kašpar Šlik vyslal císařovně omluvný pohled za svého pána. To je mu podobné, pomyslela si Barbora. Ten chebský nohsled se bude za svého pána omlouvat i jeho vlastní choti. Jak trapné!

Dávno si zvykla na hrubosti a urážky svého manžela a oplácela mu je stejně. Dobře si pamatovala, jak ji po jejím záletu z Hohenzollernem vypověděl z Budína a pak za ní přilezl málem po kolenou, když potřeboval peníze z jejích horních měst Kremnice, Banské Štiavnice a Banské Bystrice na některé ze svých předem prohraných válečných tažení. Od té doby si na věrné manželství jen hráli. On navštěvoval nevěstince, ať už v německých krajích, nebo v Itálii, ona si zase našla věrného Országha, sice nepříliš chytrého, ale v každém případě mladého a pohledného.

Zatím před Roháče předstoupil katolický kněz, ale ten pyšný bývalý hejtman hrdě otočil hlavu a cosi zavrčel. Režie celé popravy však s jeho odmítnutím předem počítala. V davu se ozvalo vzrušené šumění, jak jím procházel vysoký prostovlasý muž v jako uhel černém taláru a s výbojnou kozí bradkou. Nikdo ho nemusel představovat, všichni lidé rozčileně volali: „Mistr Rokycana!“ A z jejich slov byla cítit nezměrná sympatie k tomuto husitskému knězi.

„Měl jsem dát oběsit toho Rokycanu, a ne Roháče,“ zamumlal si pro sebe rozčileně císař a vzpomněl si, jak přítomnost toho kacířského duchovního málem nabourala vyhlášení kompaktát. Ten proklatý Hynce Ptáček totiž trval na jeho jmenování pražským arcibiskupem a Zikmund to musel, pokud se nechtěl vzdát naděje na český trůn,
otcovo dědictví, spolknout. Teď se zase musí dívat, jak mistr Jan Rokycana přistupuje k Roháčovi, ten před ním pokleká a husitský arcibiskup mu přede všemi podává kalich vína, krve Kristovy. Dav zvědavců nábožně ztichl.

Zatracení kacíři! Zikmund rezolutně zvedl ruku, čímž dal staroměstskému katovi pokyn, aby konal své dílo. Dva pacholci zvedli klečícího Roháče a odvedli ho pod nejvyšší šibenici. Kat mu nasadil na krk oprátku. Roháč chtěl cosi zvolat, ale už to nestihl. Během okamžiku se houpal ve výši, jen zatřepal nohama obutýma do jezdeckých škorní. Ty mu ještě dnes dozajista někdo ukradne, napadlo Zikmunda. Okrádat mrtvoly je v Čechách zvykem.

S námahou se zvedl ze svého křesla na tribuně a spatřil, jak statný muž v koženém kabátci a s mečem po boku starostlivě odvádí Jana Rokycanu.

„To je přece Diviš Bořek z Miletínka!“ uklouzlo císaři. Vítěz od Lipan a někdejší přítel toho proklatého Žižky. Teď má strach o toho kacíře Rokycanu. Proklatá kacířská země, povzdechl si v duchu. Kdyby to tak viděl můj otec, který chtěl Čechy povznést nad všechna křesťanská království!

„Milosti, přejete si odjet?“ ozval se za ním pokorný hlas Kašpara Šlika.

Císař místo odpovědi jen něco zavrčel.

„Dám přistavit vůz,“ ohlásil Šlik.

Ty tam byly doby, kdy se hbitě vyhoupl do koňského sedla. Teď ho musí vozit jako nějakého mrzáka. Císařovna si dlaní zakryla tvář, aby nikdo neviděl její úsměšek.

Bratři, musíme jednat!

Staroměstská krčma U Zelené žáby měla podobu několika úzkých, vzájemně pospojovaných místností s trámovými stropy. Ta první, do které návštěvník zvenčí vstoupil, měla zároveň vchod do kuchyně, temné místnosti s očazenými zdmi a s otevřeným ohništěm uprostřed, z něhož odcházel kouř širokým dýmníkem do komína. Toho večera po popravě Jana Roháče se krčma, tak jako všechny ostatní nálevny ve městech pražských, naplnila žíznícími hosty, kteří si přišli poklábosit o svých dojmech a případných obavách plynoucích ze spatřené exekuce. Zatímco na Menším Městě pražském, rozloženém přímo pod královským hradem, převládala mezi štamgasty spokojenost, na Starém a Novém Městě pražském bylo mnohem častěji slyšet nářky a také kletby na hlavu císaře Zikmunda. V nejzazší komnatě hospody U Zelené žáby, která byla úplně poslední ze vzájemně propojených místností, a navíc měla zadní východ na domovní dvorek, seděla za zavřenými dveřmi šestice vážných mužů a tiše mezi sebou rozmlouvala.

„Mistře Rokycano, ještě dnes v noci se mnou bezpodmínečně odjedeš na Kunětickou horu.“ Diviš Bořek z Miletínka, statný prošedivělý muž, na dotvrzení svých slov uchopil pražského arcibiskupa za rukáv jeho taláru. „Císař tě nenávidí a nenechá na pokoji. Pokud zůstaneš zde, na své týnské faře, stihne tě zakrátko osud Jana Roháče.“

„Naletěli jsme tomu zrzavci proklatému, dali se od něho koupit za mísu čočovice,“ povzdechl si hlasitě Bedřich ze Strážnice, někdejší kněz a nyní táborský hejtman.

„Svatá pravda, bratři,“ přikývl Jan Čapek ze Sán, nápadně hubený chlapík s divoce rostoucím plnovousem barvy koudele. V duchu pomyslel na svoje severočeské hrady Valdštejn a Ralsko, jejichž držení mu císař potvrdil.

„To tady budeme jen sedět a naříkat?“ otázal se další z bývalých hejtmanů sirotčího vojska Jan Hertvík z Rušinova.

„Ne!“ zvolal hlasitě Diviš Bořek, odstrčil džbánek s pivem před sebou a vzápětí zase ztišil hlas: „Jsem připraven obvinit císaře z pošlapávání našich práv sjednaných loni v Jihlavě a vyhlásit mu nepřátelství.“

„Ale to jsou příliš silná slova, bratře,“ mírnil vrchního velitele vítězného vojska panské koalice u Lipan Jan
Rokycana.

„Ne, mistře Rokycano, bratr Diviš má pravdu,“ zastal se pána Kunětické hory další z mužů v místnosti, Beneš Mokrovouský z Hustiřan. Beneš, pomenší chlapík s nápadnou jizvou na tváři, byl ostatně Divišovým dvouletým přítelem, od prvních shromáždění na vrchu Oreb, a na Kunětické hoře spolu kdysi započali boj za kalich, stáli po boku Jana Žižky, ale spolu také přešli na stranu těch umírněných husitů. „Když nepozvedneme svůj hlas nyní, skončíme jako bratr Roháč. Ten proklatec Zikmund nás dá všechny pověsit!“

„Ale slíbil, že…,“ slabě namítl Jan Čapek.

„I ty, bratře Čapku, jsi naletěl jeho medovým řečem? Myslíš, že ti jednou provždy promine, že jsi byl vrchním hejtmanem sirotčího polního vojska?“ pustil se do svého druha Jan Hertvík z Rušinova. „Pokud tady budeme jen sedět a naříkat, vyberou nás císařovi pohunci, co se teď po Čechách najednou rozmnožili jako slepá koťata.“

Bedřichovi ze Strážnice se po těch slovech rozzářily oči: „Moje řeč, bratře Hertvíku. Když bude potřeba, mám v Kolíně a v Táboře připraveny družiny zbrojného lidu čekající na můj povel. Vždyť Zikmund nedá dohromady ani zemskou hotovost, a ti jeho Kumáni mu nepomohou. Vězte, že jsme nezapomněli, jak se vládne mečem.“

„Správně, bratře Bedřichu,“ ozval se Diviš Bořek z Miletínka. „I já mám na Kunětické hoře své lidi připravené. Nezaručí-li nám Zikmund jednou provždy kalich a naše majetky, ví Bůh, že jsme připraveni znovu se bít. Co o tom soudíš ty, mistře Rokycano?“

Než však mohl bradatý muž v černém taláru cokoliv říci, otevřely se dveře místnosti. Šestice mužů se prudce otočila a několik z nich sáhlo po meči po svém boku v obavě, že je snad přicházejí zatknout.

„Nač ta gesta, nač ty vyděšené tváře, bratři?“ ozval se mírný, lehce výsměšný hlas Hynce Ptáčka z Pirkštejna. Za jeho zavalitou postavou se objevil mládenec s jen lehce ochmýřenou tváří.

„Á, pan nejvyšší hofmistr,“ ušklíbl se Bedřich ze Strážnice. „Toho sem snad čerti nesou. A koho pak nám to vede? Kdopak je ten mládeneček?“

„Cožpak, bratři, neznáte Jiříka z Poděbrad, syna statečného Viktorína z Kunštátu, věrného přítele a spolubojovníka bratra Žižky?“

„Pán jako pán,“ odfrkl pohrdavě Beneš Mokrovouský. „Co tu vůbec vy dva chcete? Nebyl jsi to snad ty, pane Ptáčku, kdo zajal statečného hejtmana Roháče?“

Oslovený se otočil do otevřených dveří za sebou a zavolal na krčmáře: „Hej, přines nám ještě osm džbánků s pivem! A nenech nás čekat.“ Poté spokojeně usedl ke stolu na prázdnou židli a další stoličku přisunul před Jiříka.

„No, bratře Ptáčku, čekáme na tvou odpověď,“ ozval se netrpělivě Bedřich ze Strážnice.

„Ano, zajal jsem svého strýce Jana Roháče, jak to po mně chtěl císař a král,“ klidně přiznal Hynce Ptáček. „Ale až poté, co jsem nemohl jinak a k Sionu přitáhl Michal Országh se svými Kumány.“ Pán z Pirkštejna se odmlčel, sáhl po džbánku, který před něj postavil hbitý krčmář, pořádně se napil, hřbetem ruky si utřel vousy a dodal: „S mým strýcem nebyla řeč. Několikrát jsem mu nabízel, že mezi ním a Zikmundem domluvím smír, že jeho odpor nemá smysl, ale nechtěl na to přistoupit. Stále mlel o tom, že raději zemře mučednickou smrtí jako mistr
Jan Hus. Povězte mi, bratři, co jsem měl asi tak dělat?“

„Vzal jsi úřad nejvyššího hofmistra,“ připomněl mu Bořek Diviš.

„A to jsem měl snad čekat, až ho vezme Oldřich z Rožmberka nebo Menhart z Hradce? Není lepší, když je tento úřad v rukou pevného a dobrého kališníka, jako jsem já?“

„Promiň mi, bratře Ptáčku, ale to slyším prvně, že ty jsi dobrý kališník,“ ušklíbl se Jan Čapek ze Sán.

„A kdopak z vás se v Jihlavě zastal tady mistra Rokycany? Kdo neúnavně jednal s legáty koncilu a se Zikmundem o naše svaté právo na kalich a svobodu víry? Což jsem to nebyl já?“

„Bratr Ptáček má pravdu,“ přikývl arcibiskup Jan Rokycana. „Mnohokrát prokázal, že je upřímným a pravověrným kališníkem a dokázal celým svým srdcem hájit Boží pravdu. Bratr Jan Roháč byl příliš zatvrzelý, přivykl na dobu válek a nepochopil, že česká země nyní potřebuje ze všeho nejvíc klid a mír.“

„Zlatá slova, mistře Rokycano,“ souhlasil Ptáček, zatímco ostatní u stolu zatvrzele mlčeli. Vědomí, že před několika hodinami pověsili jejich někdejšího druha, je příliš deptalo.

Chvíli panovalo ponuré ticho, až to Bořek Diviš nevydržel a otázal se pána z Pirkštejna: „Vykládal jsem tady svým přátelům, že hodlám vypovědět nepřátelství císaři. Co o tom soudíš?“

Hynce Ptáček se zamračil: „Bratři, sdílím sice vaše pocity, ale císař má namále. Je těžce nemocný a dá se předpokládat, že brzy ho Pán povolá k sobě. Císař chce, aby po jeho smrti usedl na český a uherský trůn jeho zeť Albrecht Rakouský…“

„Ten zatvrzelý nepřítel kalicha? Nikdy!“ zvolal rozhořčeně Bedřich ze Strážnice. „To nemůžeme připustit!“

„Co tedy učiníme, bratři?“ otázal se dramaticky Hynce Ptáček.

„Co navrhuješ?“ opáčil otázkou Beneš Mokrovouský.

Oči všech se upřely na nejvyššího hofmistra a ten, jak se zdálo, si jejich pozornost náležitě užíval. Naparoval se ve svém přepychovém kabátci a hladil si svoje tučné bříško.

„Nu, porozhlédněme se kolem, bratři. Nebyl by snad některý z polských princů vhodnějším kandidátem na český trůn než Habsburk? Co myslíš, bratře Čapku? Ty se přece s polskými pány dobře znáš. Ve službách letos zesnulého krále Vladislava jsi táhl až k Baltickému moři!“

Čapek váhavě přisvědčil a zamyslel se. Nabídka, že by měl jednat o novém českém panovníkovi mu náramně lichotila.

„Poslechněte, bratři…“ Hynce Ptáček z Pirkštejna ztišil hlas a začal všem kolem stolu vysvětlovat své záměry, jak zabránit tomu, aby po Zikmundově očekávané smrti neusedl na český trůn Albrecht Rakouský. Teprve pozdě v noci někdejší husitští předáci opouštěli krčmu U Zelené žáby.

Ještě před půlnocí vzbudil stráž u Horské brány křik: „Hej, otevřete!“

„Kam máte tak naspěch?“ brblal rozespalý zbrojnoš.

„Neptej se a zvedej mříž! Máme tady příkaz nejvyššího hofmistra,“ odsekl Diviš Bořek z Miletínka.

„Když jinak nedáte,“ otráveně odvětil strážce, pohlédl na listinu s červenou pečetí a začal zvedat mříž v bráně.

Za chvíli se temnou nocí po cestě k Českému Brodu, Horám Kutným a dál do východních Čech rozjela skupina jezdců. Nikdo ze strážců si nevšiml, že jeden z těchto jezdců s tváří zakrytou kápí je pražský arcibiskup Jan Rokycana.

Ctitelka Herma Trismegista

Císař skučel a naříkal bolestí, aniž dokázal odhadnout, jaká část jeho stařeckého těla jej bolí víc. Bolela ho hlava, ruce, nohy, břicho, měl pocit, jako by ho někdo uvnitř rval na kusy. Od té doby, co se vrátili z Šibeničního vrchu za Horskou bránou na Pražský hrad, mu bylo tak zle, že musel hned ulehnout. Navíc se do něj dala zimnice a zabalený do houní bezmocně drkotal zbytkem svých zažloutlých zubů. Císařský lékař Jan Šindel zvažoval, zda mu pustit žilou, aby špatná krev odešla z těla, ale z vlastní zkušenosti a navzdory doporučení moudrého Peršana Avicenny věděl, že by to nemělo valného účinku. Nechal pro svého pacienta uvařit vývar se starčekem a květem čekanky a divizny, jak navrhuje ve svých Lékařských knížkách mistr Křišťan z Prachatic, jeho někdejší kolega na Karlově koleji.

Zikmund se horkého lektvaru opatrně napil, zkřivil ústa odporem a smutně poznamenal: „Chutná to hnusně, takže to bude zaručeně tuze zdravé.“

„Samozřejmě to je zdravé, Milosti. Vzhledem k vašemu horoskopu…“

„Kašlu na horoskopy, doktore!“ zavyl císař. „Koukej mne uzdravit, nebo tě dám utopit, jak to kdysi učinil můj děd Jan se svým lékařem, když oslepl.“

Doktor Jan Šindel se hořce pousmál. Jen docela mírně, sotva znatelně. Dobře věděl, že císař nemyslí své pohrůžky příliš vážně. Svým vztekem si jen potřebuje ulevit od bolesti, která zjevně hned tak nepoleví. Vypadalo to, jako by se mu ten mrtvý oběšenec tam na Šibeničním vrchu mstil. Jako by až sem do královského paláce Pražského hradu sahala jeho moc, moc popravených. Prý o první noci po své smrti ožívají ti nespravedlivě odsouzení a mstí se svým katům a soudcům. Šindel jako vzdělaný muž samozřejmě považoval podobné legendy za pouhé babské tlachy. Ostatně, císař trpěl bolestmi v poslední době často. Propukly po jeho korunovační jízdě do Říma a od té doby ho postihovaly s neměnnou pravidelností. Musí v tom být nějaká souvislost s postavením planet a hvězd, soudil doktor Šindel, pro něhož bylo hvězdářství druhým oborem. Vzhledem k tomu, že mu přikládal větší význam než lékařství, byl náchylný hledat nějaké spojení mezi císařovými bolestmi a jeho horoskopem.

„Vzhledem k nynějšímu postavení Jupitera, měl byste se, Milosti, vyvarovat…“

„Dost!“ zařval Zikmund. „Chci víno! Chci se opít!“

Komorník rychle dolil císařovu velkou úzkou číši posetou skleněnými perličkami.

Okounějící kancléř Šlik se naklonil k Šindelovi a pošeptal mu: „Raději, prosím, odejděte, doktore. Kdyby bylo zapotřebí, dám vás zavolat.“

Lékař bezradně pokrčil útlými rameny a opustil císařovu ložnici.

„Jak mu je?“ zeptala se ho v předsíni císařovna Barbora.

„Je to pořád stejné, Milosti,“ odpověděl upřímně Jan Šindel.

„Má nějakou naději?“ vyzvídala a lékař v jejím hlase rozpoznal jistou dávku dychtivosti. I ona už zjevně čeká na císařovu smrt. Ona, jeho vlastní manželka.

„Naděje je vždycky. Ale mám-li hovořit otevřeně…“

„O to vás prosím, doktore.“

„Jeho Milost má už svá léta.“

„Takže?“

„Může být mezi námi měsíc dva… Z jeho horoskopu, který jsem mu pochopitelně neřekl, se dá vyčíst, že zemře ještě letos.“

„To je smutné,“ pravila Barbora a sklopila zrak, aby Jan Šindel nespatřil veselé ohníčky, které zahrály v jejích očích. Na rozdíl od svého manžela na astrologii dala, stejně jako na alchymii, jíž byla velkou příznivkyní.

Lékař se s ní rozloučil malou úklonou a Barbora vešla do císařské ložnice.

„To jsi ty?“ zeptal se Zikmund, který seděl na posteli, opíral se o polštář a v ruce třímal zpola vypitou číši.

„Ano, já,“ odpověděla a zamžourala do světla pomrkávající svíčky. „Co tvé bolesti?“

„Můj bratr Václav měl kdysi pravdu. Víno otupuje bolest a přináší vytoužený klid.“

Chvíli nad ním ještě postála, a když zvrátil hlavu a zavřel oči, vzala mu číši z ruky a postavila ji na stůl. Jak by to bylo jednoduché, napadlo ji. Jen k němu přistoupit a podříznout mu hrdlo. Nebo vzít polštář a tisknout mu ho na obličej tak dlouho, dokud by dýchal. Jenže k ničemu takovému neměla odvahu. Jen se v ní vařila za ty dlouhé roky nastřádaná nenávist a představovala si, jaké to bude, až se jednoho dne její manžel neprobudí. Samozřejmě se rozezní zvony tady v Praze, stejně tak v uherském Budíně a Stoličném Bělehradě a Prešpurku, kněží budou sloužit zádušní mše, tisíce lidí se budou modlit u jeho rakve, dokonce i zdejší kacíři pokleknou ve zbožném pohnutí. Ale jí se uleví, bude se cítit, jako by z ní někdo odvalil velký těžký kámen, jako kdyby zároveň se smrtí svého manžela sama vstala z hrobu.

Zlehka vzala za kliku, otevřela dveře, které táhle zaskřípěly, pomalu je za sebou zase zavřela, pohlédla na vyčkávajícího Šlika, přitiskla prst na ústa, aby mu naznačila, že císař usnul, a vydala se po schodech k východu z královského paláce.

Na temném hradním nádvoří se proti ní vztyčily zdi nedokončené katedrály. Pohlédla vzhůru k nebi, kde se hrot věže dotýkal třpytivých hvězd noční oblohy, nebo to tak alespoň vypadalo. Za úzkými vysokými okny slabě zářila světla svící a ozýval se odtud naříkavý zpěv kanovníků, kteří se s císařem vrátili zpátky do Prahy.

Rychle přeběhla otevřené prostranství a otevřela dveře domu na půlnoční straně nádvoří, který sousedil s budovou svatovítské kapituly. Uvítal ji studený průvan, v němž se komíhal plamen hořící pochodně zavěšené v železném držáku. Vzala pochodeň a začala opatrně sestupovat po úzkých kamenných schodech. Ve střevících na módním vysokém podpatku jí to šlo těžko, a tak se jen pomalu nořila do hloubi sklepení, které se rozkládalo na této straně Pražského hradu a z něhož se dalo dojít až do Jeleního příkopu. Musela dávat pozor na každý krok, kameny schodiště byly kluzké a hrbolaté. Světlo její pochodně se míhalo po hrubých neomítnutých zdech, občas odkudsi s písknutím přeběhla myš, ale Barbora zahlédla jen její stín, jak zase rychle zmizela.

Konečně se celá zadýchaná zastavila v nejspodnějším patře sklepení. Světlo, které vydávaly plameny pochodně, ozářilo zrezivělé železné dveře. Pláty plechu se sbíhaly doprostřed ke klepadlu ve tvaru lví hlavy. Pevně ho uchopila volnou levou rukou a třikrát jím zabušila do dveří. Chvíli bylo ticho. Posléze se zevnitř ozvalo nesrozumitelné volání, dveře zaskřípěly, maličko se pootevřely
a zpoza nich vyhlédl vyzáblý chlapík v šedém mnišském hábitu. Jeho hlava byla dočista holá, obličej měl protkaný sítí vrásek a oči svítily jakýmsi vnitřním ohněm. Když spatřil císařovnu, cosi neuctivě zavrčel, otevřel dveře dokořán, obrátil se zády a spěchal k velkému destilačnímu přístroji, který trůnil uprostřed podlouhlé klenuté místnosti osvětlované olejovými lampami.

Císařovna za sebou sama zavřela a uhasila svou pochodeň ve vědru s vodou. Nepříliš uctivé chování holohlavého mužíka ji kupodivu nechávalo klidnou, ačkoliv
většinu ostatních lidí by za něco takového dala bez milosti zbičovat.

„Co je nového, Ripley? Přišel jste na něco?“ zeptala se.

„Nic, co by stálo za zmínku,“ odpověděl alchymista
nevrle a pozoroval bublání a vření kapaliny ve velké baňce.

„Co se to děje?“

„Opakuji experiment, který už mnohokrát přede mnou uskutečnili Hermes Trismegistos, Aristoteles, Zosimos nebo Lullus. Jak račte vědět, všechna těla, a tedy i zlato, se skládají ze společné pralátky, kterou právě Aristoteles nazývá materia prima. Jenže zlato je plusquamperfektum, nejvyšší stupeň dokonalosti, a toho nedosáhneme bez opus magnum, tedy pokud nezískáme zlaté semeno.“ Zběhlý anglický augustinián George Ripley odsekával ta slova nevrle, jako by ho obtěžovalo vůbec mluvit, ale císařovna koneckonců jeho pokusy platila, poskytla mu tohle utajené laboratorium v podzemí Pražského hradu, a ještě předtím ve sklepení královského hradu Prešpurku, a tak musel svou nevrlost přece jen alespoň trochu přemáhat.

Barbora snad svým ženským instinktem vycítila jeho myšlenky a zmlkla. Sama se považovala za adeptku tajemství alchymie, za ctitelku legendárního Herma Trismegista, egyptského boha, který byl považován za zakladatele této vědy.

„Dokázal byste…,“ načala Barbora opatrně větu, a aniž ji stačila doříci, Ripley se k ní zprudka otočil:

„Proč to neřeknete rovnou? Chcete otrávit císaře?“

„Ne hned,“ připomněla mu Barbora a obezřetně se rozhlédla, jako by tady hluboko pod zemí byl někdo, jehož uši by o jejích záměrech mohly něco zaslechnout.

„Ještě ne? Běžte k čertu! Ženská, vy vůbec nemáte odvahu.“

Císařovna mlčky přešla způsob, jakým s ní ten alchymista hovoří. Považovala Ripleyho za génia, za velkého mága, a takovým je možné leccos odpouštět.

„Kdybych neměla odvahu, ani bych o tom s vámi nemluvila.“

Alchymista neodpověděl a dál hleděl na bublající a zvolna žloutnoucí kapalinu na dně baňky.

„To už je zlaté semeno?“ otázala se Barbora.

„Příliš spěcháte,“ odsekl Ripley. „Alchymie učí trpělivosti. Žádný z kroků nelze přeskakovat.“

„Tak dobře, budu trpělivá,“ slíbila císařovna a v duchu se usmála.

Alchymista se nečekaně otočil a doslova ji probodl svýma očima. Barbora měla nepříjemný pocit, že jí propaluje díru do hlavy. Uvědomila si, že kdyby ho nepotřebovala, dávno by se ho zbavila, a už vůbec by ho nevytahovala z té bryndy, do níž se vlastní neopatrností dostal.

„Rád slyším, že budete trpělivá. Kdy budete potřebovat jed?“

„Odhaduji, že brzy zemře. Myslí si to i doktor Šindel.“

„Škoda,“ poznamenal Ripley a zase se otočil.

„Proč říkáte, že je to škoda?“

Alchymista však místo odpovědi ukázal na bublání nažloutlé kapaliny uvnitř baňky a tiše řekl: „Vidíte? Úroboros se zakusuje do vlastního ocasu. Budu-li takto pokračovat, dostaneme se na nejlepší cestu k získání lapis philosophorum. Už vaše dávná předchůdkyně a první žena alchymistka Marie Židovka se zabývala prací na opus magnum a určila sled barev, jimiž se zbarvuje materia, jsme-li na správném postupu. První je černá, následuje bílá, po ní žlutá a nakonec rudá, barva lapis philosophorum. A hle, my jsme ve stádiu žluté barvy, už jen jediný stupeň nám chybí k úspěchu!“

Císařovna se zachvěla a v té chvíli zatoužila raději spočinout v Országhově náruči. Měla chuť ze sklepení utéct, ale nohy ji neposlouchaly a stála vedle Ripleyho jako přimrzlá. Ten chlap mě dočista očaroval, napadlo ji a měla co dělat, aby nezačala nahlas jektat zuby. Proboha, co se to se mnou stalo?

Mossèn Borra

Císaře probudil bodavý proud slunečního světla. Komorník, jak měl naučeno, v sedm hodin ráno odhrnul závěsy na oknech i u jeho postele.

„Vodu a ručník,“ zamumlal rozespalý Zikmund.

„Krásné požehnané a dobré ráno, Milosti,“ ukláněl se před ním komorník. „Hned všechno přinesu.“

Voda v široké míse byla vlažná, jak si císař přál, namočil si do ní ruce, protřel si oči a trochu obličej, ručník byl měkký a hebký. Po ošklivém snu, který se mu zdál k ránu, potřeboval nějaký příjemnější zážitek. Zdálo se mu, že pluje ve člunu po širokém Dunaji, unáší ho proud a na břehu zatím Turci masakrují jeho rytíře. Slyšel třeskot mečů, ržání koní, výkřiky nenávisti a bolesti, viděl vznešenou korouhev Svaté říše římské, jak se roztržená válí v prachu pod koňskými kopyty, a do hloubi duše se styděl za to, že prchá z bojiště. Tenhle obraz porážky i Nikopole mu nikdy nešel z hlavy a znovu a znovu se v různých obměnách vracel v jeho snech. Tehdy měl pochopit, že není žádný vojevůdce, jako byl prý jeho děd Jan, že je spíše obratný vyjednavač a diplomat. A přesto se znovu pustil do té marné války se slepým Žižkou a českými kacíři. Teprve poté, co musel ve zmatku a strachu ujet hlubokými závějemi od Hor Kutných přes Německý Brod na Moravu, rozhodl se všem příštím vojenským tažením vyhnout. Nechal sice svolat ještě další křížové výpravy do Čech, ale pokaždé při nich chyběl a raději se vymluvil na nemoc. Nakonec přece jen ty kacíře pokořil, žádná polní vojska, jichž by bylo třeba se bát, už nejsou, ty zvyjebané zemánky, co je vedli, si koupil za všechny ty královské hrady a polnosti a lesy klášterů, které si stejně zabrali, takže ho to ani moc nestálo. Jak jen to dělal jeho otec Karel, že se ho báli a přitom si ho vážili? Nikoho neuplácel, naopak dokázal získat královské hrady zpátky, dílem je vykoupil ze zástavy, dílem znovu dobyl. Ale co, už je pozdě nad tím rozjímat. Konečně dosáhl všeho, čeho dosáhnout chtěl. Byl králem uherským, českým, a navíc císařem. Ale svět už byl jiný než za jeho otce Karla. Víc než ducha, urozenosti a rytířství si lidé hleděli peněz a mamonu. Bezohledně podráželi a šidili jeden druhého, třeba i vlastního otce nebo bratra. Vypadalo to, jako by přicházel nový věk, ale nikoliv věk Kristův, jak o něm blábolil ten naivní moralista Hus, ale věk vyprázdnění, věk lhostejnosti, věk bez Boha.