Jan Bauer

HVĚZDA VALDŠTEJNOVA SRDCE

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2011

© Obálka Martina Černá, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-5350-0

Věnuji kocouru Matesovi,

který mi při psaní této knihy sedával na klíně,

a kočce Borůvce, která mi zase seděla za zády.

1.

„Pro lásku boží, prosím…,“ vzlyknul rytmistr Rudolf Straitz z Wobersnau. Navzdory štiplavému mrazu měl na sobě jen bílou košili, hnědé nohavice a kožené jezdecké boty. Oči zoufale upínal k polnímu maršálkovi Jindřichu Holkovi, ramenatému muži v černém, liščí kožešinou lemovaném plášti a černém klobouku s bílým chocholem. Právě on velel pochmurnému představení na Staroměstském rynku.

„Neboj se, chlapče, poslal jsem rychlého jezdce k panu vévodovi s žádostí o prominutí tvého trestu. Určitě ti udělí milost!“

„Vřelé díky, pane polní maršálku, Bůh vám to natisíckrát oplať! Jsem ještě mladý…Nebylo mi ani dvacet…,“ brebtal Straitz. Holkova slova mu vlila do žil novou naději. Tolik se mu chtělo žít!

Však už se temně rozezněly bubny. Jejich dunění se neslo k šedému nebi a do něho zaznívaly kroky pochodujících pěších kompanií, které měly obklopit černým suknem pokryté popravčí lešení. Mnohým zvědavcům na rynku až zatrnulo z podobnosti tohoto ceremoniálu s ceremoniálem, který se na stejném místě uskutečnil před necelými dvanácti roky. Ano, tehdy tady dokonce tentýž kat, staroměstský mistr popravčí, srazil hlavy dvaceti sedmi vůdcům české rebelie. Dnes, 11. února léta Páně 1633, má poslat na věčnost hned šestnáct důstojníků císařské armády, kteří hanebně zběhli z bitvy u Lützenu. Šestnáct rozsudků smrti vynesl císařský válečný soud, ale nejmladší z odsouzených, devatenáctiletý rytmistr Straitz, stále doufal, že mu jako nejmladšímu udělí generalissimus císařských vojsk frýdlantský vévoda Albrecht Václav Eusebius z Valdštejna milost. Vždyť i pan polní maršálek Holk jeho žádost podpořil a osobně se postaral, aby ji vévoda dostal.

„Frýdlantský vévoda je velkorysý. Znám ho, rytmistře, dlouho. Dostal jsi za vyučenou. Jsem přesvědčen, že už nikdy z bitvy necouvneš, i kdyby sami čerti proti tobě stáli!“

Straitz se na utěšitele vděčně podíval uslzenýma očima. „Ale co když zpráva o milosti nepřijde včas?“ uklouzlo mu z úst ve smrtelných obavách.

„Bůh ví, že to nějak zařídím. Vždyť velím dnešní exekuci. Hlavu vzhůru, mládenče!“ povzbudil rytmistra polní maršálek, pevným krokem vyšel po schodech na dřevěnou tribunu a usadil se mezi přihlížejícími soudci a generály. Pokývnutím hlavy pozdravil purkmistra Starého Města pražského, v duchu pomyslel, jak se jen jmenuje, ale jméno tohoto v tváři ruměného představitele měšťanstva mu nějak vyklouzlo z paměti. Vypadá jako obyčejný sedlák, pomyslel si Holk, a přesto se pyšní nedávno získanou urozeností. A to jenom díky tomu, že Jeho císařská Milost Ferdinand povýšil po té ohavné rebelii kdekterého věrného katolíka do rytířského stavu. Říká se, že tenhle chlapík, co je teď primátorem, si svůj rytířský přídomek dokonce zaplatil tučným příspěvkem do věčně prázdné císařské kasy. Kdyby jeho vojáci měli spoléhat jen na císaře Ferdinanda, nikdy by se nedočkali svého žoldu. Ještěže vévoda je dostatečně bohatý, aby vydržoval armádu ze svého.

Maršálek pohlédl doprostřed rynku, kde byla vztyčena trámová konstrukce, na níž mělo být pro výstrahu oběšeno na čtyřicet prostých vojínů, kteří doprovodí své zbabělé velitele na onen svět. Přitáhl si teplý plášť těsněji k tělu, na tribuně byli přihlížející více vystaveni všudy pronikajícímu mrazivému větru, který sfoukával zbytky starého sněhu ze střech okolních domů. V posledních hodinách se Holk zabýval myšlenkami, zda je taková exemplární krutost nutná, zda u vévody nepřevážila osobní zlost násobená bolestivým zraněním nad vojevůdcovskou rozvahou. A znovu a znovu dospíval k názoru, že tento trest byl nezbytný, aby se posílila upadající kázeň ve vojsku. Zatímco jedni byli ochotni doslova cedit krev a v nezbytném případě položit i svůj život, druzí se zalekli prvního švédského šturmu. Rád věřil, že kdyby nebylo hanebného činu těch, co dneska sejdou katovým mečem, mohli s vévodou slavit u Lützenu zasloužený triumf. Vždyť i ten neporazitelný Gustav Adolf, švédský král přezdívaný Lev severu, v bitvě padl. Co chybělo, aby Švédy a jejich saské spojence nespráskali jako psy? Vytrvalost a odvaha, stálost v boji byť sebekrvavějším!

Holk byl mužem povýtce jednoduchým. Jako voják znal jen „ano“ nebo „ne“ a příčilo se mu každé „možná“ nebo „snad“. Stejně jako prostá byla jeho víra, nesložité bylo jeho uvažování. Tam ti, co čekají v poutech pod tribunou, jsou v jeho očích jednoznačně vinni. Přesto byl za mladičkého rytmistra Straitze ochoten u vévody orodovat. Je mladý, škoda ho. Už jen tím, že stanul před soudním tribunálem a vyslechl si krutý rozsudek, byl dostatečně potrestán. Maršálek věděl, že někdy musí být shovívavý. Když viděl strach ve Straitzových očích a jeho až psovsky oddaný výraz, když mu slíbil vyprosit milost, bylo mu nad slunce jasné, že příště v sebevětší seči nebude mít obětavějšího podřízeného. Příště už neselže, ba bude dokonce příkladem chrabrosti pro ostatní.

Na popravčí lešení důstojně vystoupil ramenatý chlapík ve špičaté červené kápi s otvory pro oči, hlavní postava dnešního představení, staroměstský mistr kat Jan Mydlář. Za ním přicházeli, tentokrát s už nezahalenými tvářemi, jeho pomocníci. Znovu zaduněly bubny a nad jedinou věž farního chrámu Panny Marie před Týnem vzlétlo hejno vyplašených holubů. Na rynku by v té chvíli bylo slyšet každé kýchnutí. Černě oděný soudní herold předstoupil a rozvinul roličku papíru, aby přečetl první jméno muže, který poklekne před katem.

„Plukovník Jan Mikuláš Hagen, člen Řádu rytířů německého domu Panny Marie Jeruzalémské, se za zběhnutí v boji odsuzuje ke ztrátě cti, šlechtického titulu, důstojnické hodnosti, majetku a hrdla…“

Vychrtlý muž nápadně popelavé tváře s prošedivělou bradkou byl biřici pomalým krokem vyveden na popravčí lešení. Doprovázel ho ještě mladý jezuitský kaplan, který se celý třásl, jako by poprava čekala jeho a ne plukovníka Hagena.

„Přejete si, milý synu, ještě vyzpovídat?“ hlas se při té otázce jezuitovi zachvěl.

Plukovník, oblečený pouze v košili bez límce, v černých nohavicích a jezdeckých botách s ostruhami, ho pyšně odstrčil a pevným vojáckým krokem došel až před kata Mydláře. Zde, na vyhrazeném místě poklekl a sepjal ruce k modlitbě. Mistr popravčí vyčkal, až německy doříká otčenáš a pak se rozmáchl svým strašným mečem. Opět zahřměly bubny, obecenstvo vzdychlo a hlava nešťastného plukovníka dopadla na prkna. Mydlář ji zvedl za vlasy a ukázal úžasem ztichlému obecenstvu, jež se tísnilo až za několika řadami mušketýrů obklopujících popravčí lešení a tribunu. Z hlavy odkapávající krev podtrhovala děsivost celé scény.

Ale to už herold znovu rozvinul list papíru a hlasitě, tak aby ho všichni na rynku slyšeli, přečetl jméno dalšího důstojníka: „Plukovník Albrecht Hofkirchen.“ Znovu zahřměly bubny a na lešení vystoupil druhý odsouzenec. Rytmistr Straitz se zachvěl. S každým dalším jménem se nebezpečně přibližovalo vyvolání také jeho jména. V koutku srdce stále doufal, že kolem Staroměstské radnice co nevidět projede mezi řadami mušketýrů jezdec a bude vysoko nad hlavou mávat listem od samotného frýdlantského vévody. „Milost od generalissima Albrechta z Valdštejna,“ zvolá hlasitě. „Milost pro rytmistra Straitze z Wobersnau!“ A maršálek Holk důstojně sestoupí z tribuny, převezme od jízdního posla list a podá ho heroldovi. V té chvíli se rynek rozšumí hlasy úžasu a obdivu nad Valdštejnovou velkorysostí. A on, Rudolf Straitz, jen sklopí hlavu, padne na kolena a bude děkovat Bohu za to obrovské štěstí. Ale ve skutečnosti popravených přibývalo, jeden po druhém vystupovali na lešení, naposled přijímali svátost oltářní od mladého jezuity, poklekali před kata Mydláře a nastavovali obnažený krk jeho meči.

Na rozdíl od Straitze maršálek Holk nemyslel na Valdštejnovu milost. Měl na starosti co nejdůstojnější průběh celého pochmurného představení a nemohl se v mysli zabývat pouze případem jediného důstojníka. Ze svého hlediska vykonal dost. Projevil soucit s tím mladičkým rytmistrem a snad také s jeho rodiči a snoubenkou a poslal jezdce s žádostí o milost, jaká se uděluje na poslední chvíli. Už si ani nevzpomněl na Straitze, před očima mu defilovali jednotliví odsouzení i jejich životní příběhy a důstojnické kariéry, jak je sám znal. Většina z nich budovala svou kariéru ve službách frýdlantského vévody, účastnila se jeho tažení, trpěla a bojovala, většina z nich těžce nesla, když Jeho císařská Milost odvolala Albrechta z Valdštejna z čela armády a s úlevou přijala jeho povolání zpět. Nikdo z nich však nemohl tušit, že často první a jediné zakolísání může přinést potupnou smrt. Raději by umírali na bojišti a jejich duše by odcházela z těla ověnčeného slávou. Ale takhle? Tak hrozná potupa! Před shromážděnými davy jsou jejich jména vystavena posměchu a hanbě a jejich život ukrátí katův meč! Dál už je zřejmě jen peklo nebo nekonečné roky v plamenech očistce.

„Rytmistr Jakub Jučič!“ vyvolal černý herold další jméno. Straitz se otřásl ani ne tak všudy pronikající zimou, jako spíše hrůzou. Vždyť rytmistr Jučič byl už jen o dvě jména před ním. Sepjal ruce a polohlasně zamumlal: „Panna Maria, milosti plná, pomoz mi, ubohému hříšníkovi! Kéž v nejbližších chvílích dorazí zvěstovatel vévodovy milosti!“ Byl tak posedlý svou úzkostí, že ani nepostřehl, co se zatím odehrálo na popravčím lešení. Teprve četné výkřiky hrůzy vydávané stovkami hrdel zvědavců dokázaly zvednout jeho zrak vzhůru. Ruce téměř už šedesátiletého kata byly po osmi popravených přece jen unavené. Proslulý mistr Mydlář poprvé za svou kariéru nedokázal zasadit mečem ránu přesně na příslušné místo krku a selhal. Hlava tentokrát neodpadla. Rytmistr Jučič ze vzepjal ukrutnou bolestí a z úst mu vyrazilo jediné zvolání: „Ježíš!“ Maršálek Holk na tribuně vzrušeně povstal. Ne, to se nemělo stát! Ale než stačil dát Janu Mydláři pokyn, aby pokračoval, už odsouzence uchopily pevné ruce katových pomocníků, donutily ho pokleknout a znovu sklonit zraněnou hlavu. Tentokrát se už mistr popravčí nemýlil. Duše Chorvata Jučiče odešla k jeho temperamentním předkům. Teď budou jeho zbabělost v boji soudit oni!

Jan Mydlář sklonil hlavu zakrytou červenou kápí a odložil meč. Maršálek Holk znovu netrpělivě povstal ze svého místa, aby se dotázal, co se stalo. Po tribuně se šířil vzrušený šepot. „Mistr popravčí se cítí unaven. Nebylo by lépe zatím dovést asi tucet řadových vojáků pod šibenici?“ Maršálek velkomyslně přikývl. Hlavně, že se bude pokračovat! Pokynul veliteli bubeníků a znovu se ozvala ona hudba, s níž se kráčí na smrt, lhostejno, zda na popravčím lešení, nebo na bojišti. Bubny se opakovaně rozduněly a zpod tribuny, kam se přicházelo rovnou z vězení Staroměstské radnice, vyšla první dvojice odsouzenců s pouty na rukou.

Rudolf Straitz si oddechl. Alespoň bude mít posel na návrat z Valdštejnského paláce na Malé Straně dost času. S úlevou pohlédl na dva vojíny, k smrti vystrašené skoro ještě děti, jak je biřici s halapartnami vedou k šibenici. Nepomyslel na to, že jsou možná ještě mladší než on. Přece nebude srovnávat sebe, šlechtice a důstojníka, s obyčejnými kmány. Vida, tam toho vpravo přece od vidění zná. Ten drobný pihovatý zrzek s tváří sotva porostlou prvním chmýřím, jemuž se těžko dá říkat vousy, přece sloužil u Langahusenova pluku pod právě popraveným rytmistrem Jučičem! Chlapec šel odevzdaně, tupě hleděl před sebe, jako by nechápal, že ho vedou na smrt. To jeho druh byl jinačí chlapík. Z šedých očí mu hleděl vzdor a částečně i pohrdání vším tím kolem sebe. Vypadal jako typický buřič kumpanie, který má ke všemu nemístné poznámky a čas od času je ho třeba ztrestat bejkovcem, aby si uvědomil, kde je jeho místo.

Za první dvojicí už kráčeli další dva. Co kráčeli, spíše neochotně šourali nohama a zdálo se, že oba mají pláč na krajíčku. Však už je pod šibenicí čekal další černý otec jezuita s krucifixem v rukách, aby jim před smrtí poskytl rozhřešení. „Kajte se, děti boží, kajte se ze svých hříchů a pomyslete na obludnost a nestoudnost svého hanebného činu!“ Prvním dvěma už katův pacholek nasadil smyčku na krk, ještě ji urovnal, aby se lehce zadrhla. Jistě zná dobře svoje řemeslo, je přece z Mydlářovy školy. Pravda, mistr popravčí měl toho dne slabou chvilku, ale to se stává i jiným katům. Však mistr Mydlář popravoval už maršála Heřmana Russworma a to už od této exekuce uplynula nějaká doba! Straitz o tom samozřejmě jenom slyšel z vypravování. Vždyť tehdy ještě ani nebyl na světě! Ale jeden z odsouzených důstojníků, stařičký podplukovník, jehož jméno Rudolfovi vypadlo z hlavy, o tom povídal ve vězení. „Kat Mydlář má pevnou a jistou ruku. Žádný strach! Pošle tě do pekla, než se naděješ!“

Dnes, zdá se, zkušený mistr popravčí trochu pošramotil svoji pověst. Však už také má svůj věk, v duchu uvažoval maršálek Holk. Možná měli k exekuci pozvat někoho mladšího, ale když vévoda trval na tom, aby se popravovalo v Praze, kde si přímo pod královským hradem zbudoval svůj nádherný palác. Snad přitom myslel i na Russworma, na sedmadvacítku českých buřičů, kdoví?

Holk si na rozdíl od nejvyššího velitele na takové vzdálené souvislosti a další významy nepotrpěl. Chtěl mít celé to krvavé představení co nejrychleji za sebou. Jako velitel si přál, ať má rychlý a přitom křesťansky důstojný průběh! Co se v tom patlat a hledat nějaké další významy? O těch ať si povídá vévoda se svým vlašským astrologem Giovanni Sennim! To není nic pro starého, životem v poli a bitvami otřískaného vojáka, za něhož se maršálek považoval.

První tucet vojáků se zhoupl na šibenici. Dav, tísnící se kolem podloubí Staroměstského rynku, poulil oči úžasem a spatřenou hrůzou zcela oněměl. Někde v duších to samozřejmě řve hrůzou a úzkostí, ale pradávná lidská vášeň po krvi i tentokrát převáží. Jak je vzrušující pozorovat cizí smrt! Je to vlastně jen chvilka. Katův pacholek nasadí oprátku na krk odsouzence, který je nápadně bledý. Některý si pro sebe mumlá modlitbu nebo kletbu, jiný má rty pevně sevřené, jako by tím chtěl zabránit své duši, aby odlétla k nebesům. Pak pacholek zatáhne za páku ovládající propadlo a hned dvě těla se natáhnou, zatřepají nohama a je po všem. Jen hlavy jsou podivně skloněné jako přezrálé plody, které si už nikdo neutrhne.

A vida, mistr Mydlář, zdá se, pookřál, nedopatření s rytmistrem Jučičem je zapomenuto. Jméno dalšího důstojníka může být vyvoláno, aby se i jeho krví zbarvilo popravčí lešení. Zvědavce štípe mráz, ale nikdo neodchází, každý je, zdá se, tou hrůznou podívanou jakoby přibitý k dláždění rynku. Už znovu hřmí bubny svůj pochod smrti. Však má dneska smrtka žně. Sice malé, kampak se hrabou na takovou bitvu u Lützenu, to byla, panečku, jinačí záležitost. To se ta věčná zubatá holka rozháněla kosou jako zdivočelá. Dneska jenom paběrkuje. Vybírá si ty zbylé, kteří jí tenkrát pro svou zbabělost před ostřím kosy utekli.

Rytmistr Straitz se celý rozklepe. Kde je posel s vévodovou milostí? Vždyť přece pan maršálek Holk říkal… Chlapec má slzy na krajíčku, spíná ruce a modlí se: „Bože náš, jenž jsi na nebesích… Panna Maria, milosti plná…“ Plete slova modlitby, bubny víří a v tom herold vyvolává dalšího k popravčímu místu: „Pan rytmistr Rudolf Straitz z Wobersnau…“ Ne, to je jistě omyl. Špatně slyší. Rytmistr se vyděšeně rozhlédne, někdo ho zezadu strčí a už jsou tu biřici s halapartnami, kteří ho vyvádějí na popravčí lešení. Rudolf třeští oči. Kde je posel? Kde je milost? Má chuť zavolat na pana maršálka Holka: „Pomozte mi přece! Jsem tak mladý! Proč mi vévoda neudělil milost? Je přece tak velkorysý!“

Straitzovi se zdá, že omdlí. Silou vůle se drží na nohou, nic kolem sebe nevidí, ani řady mušketýrů, kteří drží dav v patřičné vzdálenosti, ani věž Týnského chrámu, ani mistra kata Mydláře. Slyší slova jezuity, slyší o nanejvýš milostivém Bohu: „Kaj se, synu, a on ti odpustí“. „Poklekněte,“ poslechne, zavře oči, zdá se mu, že slyší klapot podkov, k rynku se řítí jezdec a vysoko nad hlavou mává srolovaným listem s pečetí Albrechta z Valdštejna. Nebo se mu to jen zdá?

Poklekne. Svistot popravčího meče je to poslední, co v životě uslyší. Pak už není nic. A nikdo si naštěstí nevšiml, že useknutá hlava rytmistra Straitze měla v očích slzy. Jenom maršálek Holk si povzdechne: „Zdá se, že vévoda neodpouští.“

2.

Vévoda z Frýdlantu a Zaháně, generalissimus císařských vojsk Albrecht Václav Eusebius z Valdštejna zpola ležel, zpola seděl v pohodlném křesle v královské ložnici svého paláce na Malé Straně. Závěsy byly zcela zataženy, aby dovnitř nepronikalo denní světlo, okolní ulice byly vystlány slámou, aby ho nerušil ani klapot koňských podkov. Jeho úzká tvář byla nápadně bledá a oči měl přivřené. Nemyslel na krvavé divadlo na Staroměstském rynku. Exekuce zběhů byla pro něj po vynesení rozsudků válečným soudem odbytou věcí. Trápilo ho bolestivé zranění nohy, které se kupodivu nehojilo, ačkoliv mu jej jeho lékař doktor Adam Borna z Prusínovic dvakrát denně převazoval. K tomu se toho dne přidružila ukrutná bolest hlavy. Vévoda měl pocit, jako by mu někdo zatloukal do mozku hřebíky. Navíc ho už od noci spalovala horečka, a třebaže ho učený doktor Borna ubezpečoval, že horkost tělo léčí, zdálo se mu, že je to právě naopak. Kdeže byly ty doby, kdy vydržel celý den cválat v koňském sedle a ještě popohánět ostatní. Teď to vypadalo, že do konce jeho dnů ho budou vozit v kočáře jako nějakého mrzáka. Jeho, který si tak zakládal na své nezdolnosti a nevyčerpatelnosti. Než tak bídný život, to ať si ho smrt vezme, rouhal se v duchu, křivil ústa a přivřenýma očima hleděl do tmy prozařované jen plaménkem svíce. Kdyby tu byl jeho dvorní hvězdář Johannes Kepler, jistě by mu vyložil z postavení planet, kdy se jeho stav zlepší. Ale Kepler tady nebyl, už před více než dvěma lety povolal Hospodin toho učeného luterána na věčnost. Giovanni Senni je sice katolík, ale jeho horoskopům, zdá se, není co věřit. Kolikrát už mu nasliboval příznivé dny vzhledem k postavení mocného Jupitera v konjunkci se Saturnem a poloze Marsu ve znamení Vah, ale ve skutečnosti se nic nezměnilo, zraněná noha vévodu bolela dál a sotva se na ni dokázal postavit.

Jako hlasité údery kladivem se znenadání ozvalo zaklepání na dveře.

„Dále,“ zavrčel Valdštejn nevlídným hrubým hlasem.

„Knížecí jasnosti…,“ ozval se nesměle komorník.

„Co je zase?“

„Jsou tu dva poslové,“ pípnul sloužící nesměle. Věděl, že riskuje hromobití na svoji hlavu, ale nic jiného mu nezbývalo. Musel přece ty dva chlapíky, kteří nezávisle na sobě přijeli do paláce, uvést.

„Jací poslové?“ otázal se, tentokrát už vlídněji, vévoda.

„Jeden od Jeho císařského Veličenstva, druhý od pana maršálka Holka.“

Valdštejn si zhluboka povzdechl: „Císař má přednost. Roztáhněte závěsy, přijmu ho zde!“

Komorník se hluboce uklonil, přešel k oknům a během chvilky zalilo vévodovu ložnici bledé světlo zimního podmračeného dne. Pak vyšel ke dveřím, otevřel je a hlasitě zvolal:

„Posel Jeho Veličenstva císaře Ferdinanda II.!“

Rychlým krokem vstoupil do místnosti mládenec v koženém kabátci, prudce sňal z hlavy široký klobouk ozdobený bílým chocholem a lehce se předklonil se slovy: „Bůh vám žehnej, Jasnosti!“

„I tobě,“ zavrčel Valdštejn a zvědavě pohlédl na mladého posla. Zaujaly ho jeho zlatavé nakadeřené dlouhé vlasy a mladistvá, ještě neochmýřená andělsky půvabná tvář. Bože, jak mladí lidé jsou dnes v císařských službách! Takový hezký mladíček! Zřejmě se u dvora ulejvá, aby nemusel k vojsku. Kdopak z císařových lidí má takové pochopení pro tak nápadně krásné chlapce? Že by byl císařův rádce a zpovědník páter Diego de Quiroga sodomita? Při těch poměrech v Hofburgu by ani nebylo divu.

„Co mi píše Jeho Milost?“

„Když dovolíte, Jasnosti,“ mladíček se významně podíval na otálejícího komorníka.

„Můžeš jít,“ poručil vévoda svému sluhovi a znovu se pátravě zahleděl na císařského posla. Komorník s úklonou zmizel za dveřmi.

„Promiň, že tě přijímám v ložnici. Možná víš, že mě trápí staré zranění.“

Andělská tvář se lehce zarděla a přikývla.

„Jeho Výsost císař si velice váží chrabrosti a obětí Jeho knížecí Jasnosti.“

„Vím,“ netrpělivě odbyl posla Valdštejn. „Co pro mne máš, ale rychle. Jak víš, v předpokoji čeká na přijetí ještě jeden posel.“

„Zde je list,“ mladíček natáhl ruku a podal vévodovi složený dopis zapečetěný zlatou císařskou pečetí.

Vévoda zběžně pohlédl na dvouhlavého orla, rozlomil pečeť a rozbalil list. K jeho údivu z něho vypadl ještě jeden list, tentokrát opatřený menší červenou pečetí. Valdštejn se na ni udiveně podíval. Dobře na ní rozpoznával věž s cimbuřím.

„Ale to je přece…“

„Ano, pečeť a list urozeného pana hraběte Jindřicha Matyáše z Thurnu!“ tiše dopověděl posel.

„Obávaný rebel a vůdce vzpoury generál Thurn!“ vydechl vévoda překvapením. „Chce se snad vydat do mých rukou?“ Hlava ho rázem přestala bolet a jak se zdálo, také rána na noze o sobě náhle nedávala příliš vědět. „Jak si to představuje? Co to má všechno znamenat? Ty snad nejsi císařský posel? Uvědomuješ si, co riskuješ?“

„Ano, Vaše Jasnosti. Ale nejdříve si snad přečtěte list pana hraběte z Thurnu.“

Ta drzost, ta neomalenost! Vévoda měl chuť okamžitě zavolat stráže a falešného císařského posla nechat zavřít ve sklepení paláce. Jenže zvědavost mu přece jen nedala, aby se na Thurnův list alespoň zběžně nepodíval. „Ty tedy máš odvahu!“ ušklíbnul se ještě na posla a začetl se. Hned první řádka dopisu ho zarazila. Hrabě se v ní odvolával na generála císařské armády Adama Erdmanna Trčku, Valdštejnova blízkého přítele a švagra, který se tak statečně bil u Lützenu. „Dovoluji si připomenout Jeho knížecí Jasnosti velmi nadějné vzájemné kontakty, které jsme spolu navázali před necelými třemi roky…,“ psalo se v dopise.

Ach, ano, ale to byla z gruntu jiná situace, prolétlo Valdštejnovi hlavou. Tehdy ho císař zbavil velení armády a vévoda ve své uražené ješitnosti navázal spojení se švédským králem Gustavem Adolfem. Právě Trčka za Valdštejnovu stranu a Thurn za stranu švédského krále spolu začali jednat o vévodově možném zprostředkování míru. Za zrádce a spiklence by se však Albrecht ani na chvíli nepovažoval. I tehdy vyšla iniciativa od Thurna, jehož znával ještě z časů před velkou rebelií, a od ostatních luteránských exulantů. Vévodovi jejich zájem lichotil, proč to nepřiznat, jenže od té doby se situace změnila. Když Sasové obsadili Prahu a Švédové Mnichov, povolal zoufalý císař Valdštejna znovu do čela armády a do puntíku splnil všechny jeho požadavky. Co teď Thurn chce? Že by ho hodlal vydírat?

„Jedině vy, Vaše knížecí Jasnosti, jste schopen vrátit těžce zkoušenému Českému království tolik vytoužený mír… Chce to ovšem rozhodný čin. Právě vaše armáda spolu se švédskou pomocí dokáže přinutit Habsburka k jednání, k uznání Rudolfova Majestátu, a tím k návratu českých vyhnanců do vlasti…“

Tak vrátit by se chtěli a znovu získat zkonfiskovaný majetek, ti zatracení kacíři! Valdštejn, který uměl číst mezi řádky, si povzdechl. Pak se zpříma obrátil na postávajícího posla:

„Ty víš, co je v tom dopise?“

Mládenec přikývl.

„Měl bych tě dát uvěznit,“ zabručel spíše pro sebe vévoda. „Vždyť mě vybízíš ke zradě císaře Ferdinanda II. a za zradu je jen jeden trest – smrt!“ Dodal už silnějším hlasem.

„Jasnosti, prosím, ne tak hlasitě!“

Albrecht už zcela zapomněl na své zdravotní trápení. Bolest hlavy kamsi odplula a zraněná noha pobolívala už jen lehce. Také nálada se mu kupodivu zlepšila. Teď bylo na čase nemyslet na osobní trable a velmi uvážlivě se rozhodnout. Vždyť Thurnův list mohl být i provokací. Škoda, že právě teď generál Trčka z Lípy přihlíží té exekuci na Staroměstském rynku. Potřeboval by ho po svém boku, aby se ho zeptal, zda s ním hrabě Thurn nenavázal v poslední době kontakt, aby mu potvrdil věrohodnost nebo nevěrohodnost listu. Pohlédl na posla, který na něj dychtivě upíral pár jasně modrých očí. Taková modř se nevidí často, pomyslel si vévoda. Škoda ho, ale bude ho muset nechat dopravit do mučírny a vyslechnout útrpným právem. Ať už byla Thurnova nabídka míněna vážně nebo ne, celá záležitost je značně podezřelá. Valdštejn se pomalu otočil k oknu a zahleděl se na liduprázdné prostranství před svým palácem. Dlažba byla vystlána slámou, jak nařídil, a střechy protějších mnohem nižších domů pokrývaly zbytky sněhu. Zatracená zima, posteskl si v duchu, a tak rychle, jak mu to dovolovalo jeho zranění, se obrátil zpátky k poslovi. Už otevíral ústa, když tu ho světlovlasý mládenec předešel:

„Chcete přivolat stráže? To bych nedělal.“

„Chceš mě snad i ty vydírat tím, že jsem před časem vešel do styku s vyslanci švédského krále? Všechno popřu a tobě a hraběti Thurnovi, je-li ten list vskutku pravý, nikdo neuvěří.“

„Nechci vás vydírat, Jasnosti. Jsem váš nejpokornější služebník.“

„Co mi tedy brání v tom, abych tě dal uvěznit?“

„Jedna jediná věc. Pravý kavalír nevězní urozené dámy.“

„Ty snad tady nějakou dámu vidíš?“ pousmál se Valdštejn.

Posel mu úsměv oplatil, jeho plné rty se roztáhly a odhalily dvě řady zářivě bílých zubů. Pak si rozepjal svůj kožený kabátec, rychle ho svlékl a před vévodou se objevil jen v kalhotách a v bílé bohatě zřasené hedvábné košili. Albrecht ke svému úžasu spatřil, že košile se vpředu nápadně dme a skrývá dvojici pevných ňader. Teď už je nestahoval pevný kabátec.

„Jsem Anna Marie ze Švamberka.“

„Petr ze Švamberka byl, pokud vím, za rebelie jedním z direktorů.“

„To byl můj otec.“

Vévoda vytřeštil na mladou dívku oči. Rázem se mu rozbřesklo. Nejednalo se o žádného pěkného mládence s ještě neochmýřenou tvářičkou, ale o mladou a nápadně půvabnou a vzhledem k riziku, které na sebe vzala, i statečnou ženu.

„Ten kabátec si raději zase oblečte, milostivá. Nemusí každý v paláci vědět, kdo jste. A abyste nepochybovala, že máte před sebou kavalíra, posaďte se. Nechám poslat pro víno. Dáte si raději bílé nebo červené?“

Posel maršálka Holka s žádostí o milost pro rytmistra Straitze se ten den už přijetí u vévody nedočkal. Když se s ním setkal nazítří, bylo už pozdě.

3.

Císař Ferdinand II. byl, alespoň podle svých představ, zbožný a čestný muž. Však si také vybral heslo „Korunu těm, kdož bojují čestně“. Zbožnost však projevoval nápadně častěji než čestnost. Právě teď klečel před oltářem ve dvorní kapli vídeňského Hofburgu a tiše se modlil. Čas od času pohlédl vlevo na vedle něj klečícího pátera a svého zpovědníka Diega de Quirogu. Španělský jezuita měl hlavu skloněnou tak, že se jeho sepjaté ruce dotýkaly čela, jako by jeho modlitba měla tryskat přímo z hlavy. Císaři přišel jeho způsob modlení divný, ale za ty roky, co de Quirogu znal, si na to zvykl. Snažil se upínat svou mysl ke vznešeným božským záležitostem, ale ze studené dlažby ho zábla kolena a kobereček, který mu kaplan předem nabízel, odmítl. Císařova víra byla stejně zásadová a prostá, jako byl v podstatě prostý a zásadový on. V habsburském rodě nepatřil k hloubavým povahám plným pochyb jako byli jeho předchůdci na císařském trůnu Maxmilián II. a Rudolf II. Sám se na trůn dostal jen díky tomu, že jak Rudolf, tak jeho mladší bratr a nástupce Matyáš zemřeli bezdětní. I když sám Rudolf děti zanechal, byli to vesměs levobočkové, protože tento podivínský Habsburk se nikdy neoženil.