Jaroslav Kuťák

SMRT ZPÍVAJÍCÍ RYBY

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslav Kuťák, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5719-5

I try to dream again

Kdo zná moje detektivky, ví, že dobro nakonec vítězí, přesně tak, jak bychom si to přáli i v životě, ale jak tomu nakonec nikdy není, protože v životě vždycky nakonec vyhraje smrt.

JK

Děkuji své ženě Kamilce, ona ví zač. Jen málokdo by se mnou za daných složitých okolností vydržel. Ale je realistka. Umí si poradit lépe než já. A když potřebuji radu, vždycky má tu správnou. Děkuji.

Chtěl bych poděkovat sponzorům, bez jejichž přízně a pomoci by tato knížka nezískala potřebný čas pro svůj vznik, protože oni to jsou, kdo mi jej dopřávají.

Srdečně děkuji Vladovi Zvaríkovi, Milušce Houskové a Josefu Novákovi, Pavlu Markovi, bráškovi Petrovi, Jirkovi Olšanskému, Jirkovi Foltánovi, manželům Strnadovým, Petru Wagnerovi, Luboši Savovovi, Alexeji a Kubovi Haškovým.

Motto:

Žena, která tvrdí, že nikdy nebyla svému muži nevěrná, je jako zpívající ryba.

(Cikánské přísloví)

Kapitola první

ÚDOLÍ SNŮ

„Upřímně řečeno opravdu nevím, co Goebbels na Baarové viděl – vystouplé lícní kosti nebo vejčitou hlavu s nevhodným účesem? Když se zatvářila uvolněně, odhalila vrozený arogantní výraz. Měla snad hezká ústa, ale stejně na můj vkus to nebyla žádná vynikající umělkyně. Přehrávala a tápala v rolích.“

„Proč tak přísně, Karle?“

„Z profilu se jí zvedala špička nosu jako bambule.“

„Co oči?“

„Ušly,“ řekl soukromý detektiv Karel Schwarz a zahleděl se na švýcarské Alpy. Vypadaly strašidelně, ale místní obyvatelstvo je milovalo, protože ostré, rozeklané vrcholky chránily jejich rozmazlenou zemi jako vojáci. Jako švýcarská garda papeže. Tady zemřel Gustav Fröhlich, první muž Lídy Baarové, slavný německý herec, o kterém šla řeč, že když od něj Lída odešla za Hitlerovým chromým, neduživým, uřvaným ministrem propagandy, prý za odměnu Goebbelsovi vrazil pár facek. Fröhlich zemřel po operaci v pokročilém věku téměř devadesáti let, třicet pět roků poté, co jeho sok injekcí od lékaře SS otrávil svých šest dětí, pak manželku Magdu a sebe zastřelil.

„A původně se jmenovala Babková, ne Baarová. Její otec byl Babka.“

„Jako ta houba?“

„Hm.“

„A byla prý z Třebechovic pod Orebem. Kousek od našeho Hradce.“

„To ale nevím?“

„Máš neúplné informace, šéfe.“

„Na detektiva dost mizerné.“

„Vidím, že se u tebe politicky znemožnila, šéfe,“ řekla Karlova asistentka Marie.

„Nemám rád ženské, co táhnou za bohatými a mocnými bez ohledu na vzhled a charakter,“ řekl Karel a namířil Lancii Thesis po strmém úbočí mezi vinice, kde pracovali Poláci. Italská autodiva zapípala, aby ohlásila problém s airbagem. Přeelektronizovaná výbava zlobila. Všechno si v ní hlídala elektronika. Stačil pak povystrčený nebo navlhlý konektor, jeden z tisíce, a bylo zle. Proto pípalo levé obrysové světlo, přestože svítilo, airbagy, přestože byly na svém místě, a zvedání potkávacích světel, přestože se hýbala. Elektronika je fajn, pokud nezačne otravovat. Kupte si nejobyčejnější lednici, radil starý zkušený mechanik, když si detektiv zařizoval kuchyni, jinak vám začne za chvíli pípat. Karel si představil, jak by to asi na světě vypadalo, kdyby všechny spotřebiče kňučely jako jeho auto.

„Moc malý nos. Knoflík v obličeji, kulatém jako lívanec.“

„Šéfe, šéfe…”

„Tenkrát ještě nebyly podprsenky s push up efektem. Na některých záběrech jí ňadra končila nad pupečním důlkem.“

„Karle, zas tak hrozné to s ní snad nebylo? Nebo ses jen špatně vyspal?“

„Pro mě je Baarová ztělesněním megamrchy. V roce 1940 se v happy endu filmu Život je krásný líbala s Oldřichem Novým, který v tu dobu chránil svou židovskou manželku před deportací tím, že se odmítal dát rozvést. Lídě Baarové bylo fuk, co se děje kolem, pro kariéru dělala cokoliv bez velkého přemýšlení, ať na jednu nebo druhou stranu. Nejspíš pro ni existovala jen ona sama.“

„Byls u toho?“ zeptala se Marie.

„No jistěže ne.“

„Pak nemůžeš soudit,“ pokračovala.

„Možná byla jen blbá.“

„Ale no tak. Co tě tak znervózňuje, šéfe?“

Svahy spadaly příkře, viniční dělníci se na nich sotva udrželi. Z odolného hrozna se tady vyrábělo víno, které v pohodě stačili vyzunkat místní k raclette a fondue. Obyvatelé francouzské části Švýcar si ho nechávali pro sebe, ale těžkou práci odváděli stateční nájemní vinaři z chudého Východu.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Karel a minul upravenou náhorní plošinu, na které parkovaly obytné vozy holandských výletníků. Holanďané si málokde koupí hotel, raději s sebou tahají kempinkové zázraky.

„Co když pracovala jako agent tajné služby?“ vysvětlovala krásná Marie.

„Byla by k tomu?“

„No, pan Goebbels o ni měl eminentní zájem. Někdo mohl jeho prokazatelnou náklonnost využít.“

„To je pravda. Ale kdo? Čí agentkou by asi tak byla v době, kdy už její rodná země nefungovala? Ruska? Anglie? Francie?“

Marie se usmála a mlčela.

„Zase víš víc než já, co?“ konstatoval Karel a vzpomněl si na onen den před léty, kdy Marie vešla do jeho sídlištní detektivní kanceláře. Marně by na jejím neobvyklém vzhledu hledal cokoliv nedokonalého. Marie však nebyla krásná ve smyslu unylé modelky, protože z ní vyzařovalo kouzlo neobyčejnosti.

Už jen fakt, že přišla za průměrným soukromým detektivem, kterého živily nevěry, drobné krádeže a ztráty zbytečností. Například se stávalo následující: do kanceláře přijde manželka a sdělí, kdy její manžel nebývá doma a kam pravděpodobně chodí. Chodily za Karlem s konkrétním podezřením na sekretářku, nebo na společnou známou, nebo na kadeřnici a podobně. Karlovi to vždy ulehčilo práci. Obvykle se pouze přesvědčil, že se manželka ve svém tipu nemýlila, potvrdil jí ho, vzal si peníze (často se za takový honorář zastyděl, ale složenky se platit musí) a zmizel.

Marie věděla, že žije sám, bylo jí předem jasné, že ji přijme jen jako asistentku, stejně netušil, jestli ji dokáže uživit. Varoval ji předem a zeptal se pak, proč chce u něho dělat. Nechtěl si ji odradit, ale zároveň se mu zdálo podezřelé, že s ním hodlá pracovat dlouhonohá, sportovní, moderní blondýna v růžovém golfovém tričku a bílé sukýnce končící milimetr pod zakázanou stehenní zónou.

Zprvu ho napadlo, že ji na něj nasadila konkurence, ale marně by vzpomínal, jakou konkurenci v Hradci má.

Kromě policie.

Když se během následujících dní prokázala výjimečnými pracovními schopnostmi, které začaly perfektním úklidem kanceláře a pokračovaly briskními úvahami včetně ukázek, že Marie disponuje pátracími přístroji, o kterých nikdo v Čechách nemá potuchy, postupně získával dojem, že o ní toho ví čím dál méně. Prozradila mu, že vyrostla v emigraci ve Spojených státech.

Ale to bylo také vše. Veškeré ostatní informace nechala na jeho fantazii. Například si docela dobře mohl myslet, že za velkou louží pracovala pro tajné služby. Nebo že pro ně pracuje dál. Jenom netušil, čím by pro CIA a jí podobné byla právě u něj užitečná. Spolupracovali přes pět let, měli se rádi, bydleli u Karla, milovali se, ale na manželství to stále nevypadalo.

Mnoho známých se opatrně vyptávalo, jestli jejich přátelství, spolupráce a jasná láska někdy skončí svatbou, naposledy to byla kamarádova paní na úžasném slovenském hřišti Tále nedaleko Podbrezové, ale ani jí Karel neuměl odpovědět.

Nyní si vyrazili na krátkou dovolenou do Švýcarska, přesněji do francouzské části nad řeku Rhónu. Pozval je sběratel starožitných pohlednic, se kterým se Karel seznámil přes internetový aukční server a několik let mu posílal balíčky plné sto let starých litografií švýcarských měst a obcí, restaurací a výletních cílů. Na počátku minulého století byly pohlednice nejoblíbenějším způsobem dálkové komunikace. Nejoblíbenějším z nouze, protože dopisy a známky na ně byly drahé, o telefonu nemluvě. Pohlednice ztělesňovala ideální poměr cena – výkon, jak by dnes řekli marketingoví umělci.

Portrét, podepsaný Lídou Baarovou, vezl Karel jako bonus k balíčku pohlednic ze zdejšího kraje. Crans Montana, Crans sur Sierre a podle abecedy Aletsch, Anzére, Arolla, Bellalp, až po Vissoie, Vouvry, Zeneggen a samozřejmě Zermatt. Vezli více než stovku prastarých, velmi dobře zachovalých, většinou poštovně prošlých pohlednic, které měly slušnou sběratelskou hodnotu, a alespoň částečně vyrovnávaly hodnotu pozvání do finančně nákladné země v hloubi Evropy.

Projížděli Route de Centrale a míjeli golfové hřiště, pojmenované na věčnou památku slavného Severiana Ballesterose, kde se každoročně konalo Omega Masters Evropské golfové tour. Po pravé ruce měli devítijamkový Nicklaus Course. Kolem se po obou stranách údolí tyčily majestátní vrcholky hor.

Pak uhnuli doprava a navigace je zanedlouho přivedla na Avenui de la Mar, kde pan Alfréd bydlel. Byla to krátká klikatá ulička mezi nejrůznějšími krámky, od kavárničky po lékárnu. Ulička se klikatila kvůli podlouhlým dřevěným květináčům, zcela záměrně umístěným do vozovky tak, aby se tu žádné auto nemohlo rozjet rychle a případně ublížit chodcům.

„Víš, proč se to hřiště jmenuje po Ballesterosovi?“ zeptala se Marie a rozhlédla se.

„Ne,“ odpověděl Karel a zaparkoval.

„Na osmnácté jamce zahrál zázračnou ránu přes vysokou zeď přímo na grýn. Je tam pamětní deska.“

„Pamětní deska na památku golfového úderu?“

„Přesně tak.“

„Jak to víš? Už jsi tady byla?“

Marie se usmála a vystoupila z auta. Jeli sem deset hodin s krátkou přestávkou. „Ballesteros vymýšlel úžasné rány. V roce 1993 tady na Swiss Open potřeboval zahrát birdie na osmnácté jamce, dlouhé 410 yardů. Ránu trojkou dřevem vyhodil doprava za vysokou zeď mezi husté borovice. Jeho caddy Billy Foster ho nabádal, aby míč čipnul na fervej, pak si přihrál do grýnu jako každý a zkusil jednopat. Nenene, bránil se Seve – já vidím tam nahoře ránu – ukazoval mezi větve nad stěnu. Pak si vzal pitching wedge a zahrál téměř kolmou ránu, která přeletěla stěnu a skončila před grýnbunkerem. Seve odtud čipnul přes bunker, míč dopadl na grýn a kutálel se zleva k jamce. Těsně před uhnul doprava a skončil v ní.“

„Viděl jsem na youtube, jak uměl čarovat s trojkou železem. Jako kluk s ní začínal. Přiřízl si ji a dokázal s ní odehrát vysoké i nízké rány,“ řekl Karel. „Vysoká péčkem pro něj nemohla být problém.“

„Byl to génius,“ řekla Marie.

„Génius, který zemřel na mozkový nádor. Jaká nespravedlnost. Hrálas s ním?“

„Absolvoval hodně Pro-Amů,“ odpověděla. „Jednou ano.“

„Tak to ti závidím. Jaký byl?“

„Džentlmen, čaroděj, kamarád, divoch.“

Karel vystoupil. Všiml si, že všude visí švýcarské státní a zemské vlajky. Valois nebo také Wallis. Tady se mluvilo výhradně francouzsky, švýcarskou němčinou jen málo. Pomyslnou – nejen jazykovou – hranici tvořily lázně Leukerbad dole v údolí.

Hrdost tu znamenala hodně, to bylo zřejmé a známé. Jako by ty ohromné horské štíty zvedaly i sebevědomí místních obyvatel. Krása velehor byla nedostižná, jejich pevnost nezničitelná, jejich věk prastarý, jejich síla nepřekonatelná.

„Máš žízeň?“ zeptal se a ukázal na kavárničku.

„Proč ne,“ odpověděla Marie. Zamířili tedy na kávu se zákuskem. Mohli si vybrat z nepřeberného množství různého obyčejného i sladkého cukroví, obyvatelé Avenue de la Mar a okolí si sem chodili pro čerstvé housky, byla tu pekárna, jak se oba detektivové později dozvěděli. Pro případ mimořádné rozmazlenosti se hned vedle nacházel maličký krámek s výrobky z domácí čokolády ĽInstant Chocolat, kde nabízeli křehké exponáty od klasických nugátů až po elegantní čokoládové dámské lodičky. Mistři švýcarské čokolády prý uchovávali tajemství, srovnatelná s tajemstvím výroby Coca coly.

♦ ♦ ♦

Dívka viděla na hladině jezera svůj obraz. Dostala chuť si zatančit. Zumba ji naplňovala, zvláště nyní, když byla víceméně bez závazků a sama. Miloš ji opustil ze dne na den. Řekl jen, že mu vadí její nekonečné zaměstnání, že už dál nesnese, co všechno pro ni ta práce znamená. A šel. Bylo pro ni nejlepším řešením sednout k Maxovi do porsche a rozjet se do neznámých končin. Zabalila si jen pár hadříků a několik knížek včetně elektronické čtečky, protože si k smrti ráda četla.

Třeba si to mezitím Miloš rozmyslí, u boxera člověk nikdy neví.

Kolem cukrového, bílého domečku uprostřed jezera se rozprostírala zahrada, která vypadala jako z filmu podle románu pro ženy. Okolí hýřilo barvami všech květin. U většiny ani neznala jejich název. Zahradník sem jezdil každý třetí den. Ráno ji sem vzal, Max všechno zařídil.

„Počkej tu na mě,“ řekl. „Mám práci v Curychu, přijedu zítra večer, na loďce se zahradníkem. Lednice i sklep jsou plné, myslím, že tu budeš mít božský klid.“

Max byl džentlmen, měla ho ráda. Kdyby si řekl, mohli by některý z mnoha společných roztomilých a veselých večerů ukončit v posteli, ale nikdy to neudělal, svěřil se, že v něm pořád dřímala láska k bývalé ženě. Respektovala ho. Ohledně sexu se nemusela starat. Vypadala tak, že po ní toužil každý muž. Sexu měla jako práce. A práce měla opravdu hodně.

Jeden kamarád jí nedávno řekl, že je zpívající ryba.

„Zpívající ryba? To jsem nikdy neslyšela. Co to znamená?“

Mávl rukou.

Domeček na ostrůvku uprostřed jezera mezi horskými štíty byl něco jako rodinná chata. Ve Švýcarsku se věci vyvíjely lépe a mazaněji než v Čechách. Nabrali padesát let náskoku.

Zahřála si omáčku na fondue a dopřála si pozdní odpolední občerstvení. Do husté masité šťávy namáčela opečené brambůrky, housky a kostičky masa. Připíjela k tomu lehké růžové víno, jak jinak, limonáda nebo voda v kraji vinařů nepřicházely v úvahu.

Zapnula televizor. Měla možnost se na něm přes wi-fi spojit se sociálními sítěmi. Dneska člověk nemusí být sám, když nechce. Našla si videa se zumbou a pustila si první z nich. Zesílila zvuk. El viejo del sombreron. Jakýsi Jonathan, Španěl v modrém tričku, prezentoval choreografii spolu s dívkami v dlouhých žlutých kalhotách a černých nátělnících. Chytlavá melodie a pružné pohyby ji hned dostaly. Viděla své vysportované tělo na hladině jezera, protože tančila na dřevěné terase nad vodou.

Terasa byla švýcarská stavební specialita, kdo si ji mohl dovolit, přistavil si ji. A dovolit si ji mohl každý. Na terasách probíhal veškerý společenský a rodinný život, na nich se posedávalo, jedlo a povídalo. Někdy i tančilo, jak vidno.

Fascinoval ji pohled na úbočí skal kolem jezera. Neuvěřitelně vysoko se dokonce rozprostíraly statky, kolem kterých se pásly krávy, ale viděla na ně jenom s pomocí dalekohledu, umístěného vpravo na terase, hned vedle východu z haly. Na tu vzdálenost vypadaly jako tečky. Nechápala, jak tam může někdo žít, bylo to téměř v nebi. Neuměla si představit, že by se odtud sedláci chtěli plahočit do údolí, to už bylo na vrtulník. Nebo maximálně jednou dvakrát do roka sestoupit, jestli vůbec. Určitě byli soběstační. Nepotřebovali náš svět.

Tančila zumbu s Jonathanem, hudba a zpěv se rozléhaly po hladině, ale ona si vůbec nelámala hlavu s tím, jestli náhodou někoho neruší. Ke břehu to měla hodně daleko. Nelámala si hlavu ani s muži. V jejím věku bylo ještě jedno, kolik srdcí zlomí, spíše se snažila je získávat jedno po druhém a nezlomit žádné. Jak prohlásil její otec: nedá se říct, že bys s klukama spala, ty si zatím jenom hraješ.

Když přijela do domečku, bylo jí cosi divné. Brzy na to přišla – nikde se nic nepovalovalo, na všecko měli skříňky. Dokonce sedáky na stoličky na terase měly své skříňky. Absolutně veškeré předměty byly uzavřeny ve svém prostoru.

Vzpomínala na svůj dívčí pokojík. Sice se lišila od vrstevnic a po maminčině vzoru si uklízela věci, jak se mělo, ale každý den zůstalo něco ležet na opěradle, na stole, na posteli. Tady však ne. Tady to bylo i v domácnostech sterilní jako na hotelu.

Na terase pojízdný gril, vlevo od grilovací plochy odkládací plošina, vpravo ohřevná na přílohy. V kuchyni kávovar, který v Čechách uživatelé dostávají zadarmo, když odeberou pár kil nejdražší kávy měsíčně. Ostatní spotřebiče byly vestavěné nebo za prosklenými dvířky. Toaletní mísa byla vybavená několika tlačítky pro teplou vodu a teplý vzduch. Sprcha a fén na zadek.

Cestou do údolí řeky Rhóny musela absolvovat hrůzyplnou trasu tunelem, který v roce 2013 slaví sto let. Jelo se černočernou tmou. Z romantické krajiny rovnou do pekel, aby se po necelé půlhodince ďábel rozhodl, že ještě chvíli smí na svět, a před očima se rozevřelo údolí jako sen.

Kdyby někdy vyhrála velkou sumu ve sportce, koupila by si ten ostrůvek, přestala by úmorně pracovat a dělala by si, co by chtěla. Zvala by si sem kamarádky, přijímala by milence, tančila a jedla raclette.

Přecvakla funkci televizoru na internetový vyhledávač a našla si o děsivém otvoru ve skále informace. Zdálo se, že tudy projížděla vážně nekonečně dlouho, uvnitř vládla tma jak v ranci, sice v pravidelných dlouhých intervalech míjeli slabá světla, která jen potvrzovala, že stěny tunelu jsou z vlhkých kamenných kvádrů, nebudících důvěru. Cesta byla navíc provázena nepříjemným rachocením železa: Porsche totiž nejdřív ze všeho na stanici vyjelo na speciální železniční vagon, pomocí kterých byla auta přepravována skrze jedno úbočí hor na druhé.

Na internetu si našla: Lötschbergský železniční tunel leží ve švýcarských Alpách mezi obcemi Kandersteg (kanton Bern) a Goppenstein (kanton Wallis). Tunel má délku 14 612 m, je tvořen jedním dvojkolejným tubusem a je vrcholovým tunelem mezi městy Spiez a Brig. Otevřen byl v roce 1913.

Projela si další informace, až se zastavila u nespecifikovaných dat: na stavbu bylo potřeba 961 tun trhavin, tunel stál více než 52 milionů franků a během výstavby zemřelo 64 osob.

Tak proto, říkala si v duchu, ten strach. Intuitivně jsi cítila, že zde zahynuli lidé. Čtyřiašedesát osob! Minimální mechanizace, vše vlastníma rukama!

Podvědomý strach přivolává zlé věci. V lepším případě je to nemoc, ale v horším… Párkrát v životě už se jí něco podobného přihodilo. Třeba nesnášela výpadovku z rodného města na Plzeň. Trvalo léta, než zjistila proč – dokud na té silnici ne vlastní vinou nehavarovala.

Ale na ostrově lásky se jí nemohlo nic stát. Zakotvila daleko od černého tunelu smrti.

Jonathan skončil. Dívka se rozhlédla. Měla chuť si ostrůvek prohlédnout. Nad domečkem se zvedala stráň. Ideální k proběhnutí, docela něco jiného než v posilovně na stroji. Pocítila svěží vzduch a měkkou zem pod nohama.

Mohla nechat odemčeno, byla na ostrově sama.

Říkal Max.

♦ ♦ ♦

Po krátkém odpočinku a raclette na terase Alfrédova apartmánu se trojice přátel vydala na golf. Karel už se nemohl dočkat. Hostitel nechal italskou manželku doma, protože golf nehrála. Ani Marii nevadilo, že po tak dlouhé cestě stráví podvečer na hřišti. Ba naopak. Nikdy nebyla unavená. Domluvili se na kratším Nicklaus Course, jen na devíti jamkách. Osmnáctijamkové závodní hřiště je čekalo zítra, až se pořádně vyspí.

Vyrazili málem s písní na rtech.

Golf vyvolává euforii sám o sobě. Kdo byl někdy na zahájení jakéhokoliv amatérského turnaje, musel si všimnout, jak se lidé nadšeně vítají, objímají, líbají, jak žertují a smějí se. Jak jsou plni hormonů štěstí, které si negolfisté musejí nadopovat prášky, protože jejich mysl neví, jak je v sobě probouzet. Ale golfistům stačí strčit bag do kufru auta a rozjet se na hřiště, aby byli šťastní.

Raclette chutnalo báječně. Alfréd si dopřával jen to nejlepší. Byl o dvacet let starší než čtyřicetiletý Karel a už si užíval bankéřského důchodu. Nemínil přitom šetřit ani na sobě, ani na svých hostech. Popíjel drahá vína, kouřil drahé doutníky. Měl bříško a ucpané cévy, ale netrápil se tím. Vyrostl v nejchudších podmínkách, pořád ještě si pamatoval černý bicykl, na kterém k nim jezdíval místní exekutor, aby vyrovnal dluhy jeho věčně opilého otce.

Raclette je tradiční švýcarské jídlo, ke kterému se používá stejnojmenný sýr. Bochník takového sýra je polotvrdý, slaný a váží zhruba šest kilogramů. Servíruje se zahřátý a rozměklý, v takřka tekutém stavu spolu s malými brambůrky, kyselými okurkami a houbami nebo nakládanými cibulkami. Karla fascinovalo, že se rozkrojený bochník sýra v restauracích nahřívá řezovou stranou u krbu a pak se hranou velkého nože stahuje na talíř, což ovšem není vše. A ta vůně… Můžete ho pojídat, jak dlouho chcete, dokud číšníkovi neřeknete derniére – tak oznamujete, že další dávka bude poslední – a kultivovaný pan číšník může kalkulovat, kolik sýra ještě společnost spotřebuje, za předpokladu, že si raclette opravdu dopřáváte v některé z mnoha nádherných horských restaurací nad Rhónou.

Švýcarská golfová hřiště jsou dechberoucí.

Jejich krása je daná značnými investicemi do udržování kvality, ovšem nejen lidé, ale i golfová hřiště mají štěstí na horské prostředí nebo alespoň na pohoří v dohledu.

Když se přijde na Nicklaus Course v Crans, člověk si připadá jako v pohádce.

„Tak trochu chápu ty jejich pohraničníky,“ zabručel Karel. „Mají co chránit.“

„V čem je chápeš, šéfe?“ zeptala se Marie a vytáhla z vozu svůj růžový bag.

„Že jsou ochotni nosit tři nápisy na zádech. Kde jinde takovou šílenost vidíš? Grenzwache, Garde-frontiére, Guardia di confine. Trochu na palici. Oni to nosí dobrovolně. Slabé slovo – spíš pyšně.“

„Mluví více řečmi.“

„Umějí vyrábět nože, čokoládu, hodinky… můj táta byl nadzvukový pilot u československé lidové armády. Co myslíš. Piloti fasovali švýcarské hodinky. Přesto, že Švýcaři byli nepřátelé.“

„Já vím,“ řekla Marie.

„No a teď na zdejších hranicích té výzbroje, těch psů, černé maskovací oblečení, několik druhů střelných a bodných zbraní… připomínali mi hraniční přechod za socializmu. Možná ještě hůř.“

Alfrédem to trhlo. Z komunikace detektivů rozuměl jenom jednomu slovu, tomu socializmu.

Karel se omluvil, vysvětlil příteli, že ho zaskočila pohraniční přísnost vůči cizincům.

„My jsme pyšní na svou úspěšnou zemi,“ vysvětloval Alfréd. „Pohraničníci jsou hrdí na svou práci a jsou ve všech ohledech dokonale vybaveni, podobně jako jiní policisté nebo vojáci. Mladí muži se k nám na vojnu hlásí rádi, těší se na cvičení. Chtějí nás chránit. Chtějí to dobrovolně.“

„Tomu rozumím,“ řekl Karel. „Když stát dělá vše možné pro lidi, lidé pak chtějí pro stát pracovat.“

„Nejde jenom o stát. Ale i o naši krajinu. Je nadpozemsky krásná. Nelze ji nemilovat. Každé ráno, sotva vyjdu na terasu a nadechnu se, děkuji Bohu, že jsem se tady směl narodit. Často chodíme s manželkou do kostela zapálit svíčku na počest Švýcarska.“

Karel přikývl. Neznal nikoho, kdo by chodil v Čechách do kostela zapálit svíci na počest Česka. Když už, tak kvůli sobě, aby se Bůh slitoval nad jeho peněženkou.

V duchu se zastyděl.

„Nech toho, Karle,“ řekla Marie.

Zvedl k ní oči. Zase mu četla myšlenky.

„Je jednoduché tvým myšlenkovým pochodům rozumět, šéfe. Snadno směřuješ k depresím. Nech to být.“

Přikývl. Pomyslel na ni. Hned se těšil na golf, pak se těšil na večeři a potom na krásnou Marii vedle sebe na posteli. Usmál se.

„To už je lepší, šéfe,“ řekla. „Taky se těším.“

Alfréd koupil tři fee, dostal na ně slevu, protože byl váženým členem klubu, a zanedlouho stáli na prvním odpališti hřiště, které v osmdesátých letech minulého století rozšířil a přebudoval slavný Jack Nicklaus.

Hostitel odpálil šílený slice s krátkým nápřahem a dodal: „Hlavně mě nepoučujte o švihu. Vím, že je mizerný, ale golf mě baví tak, jak ho hraju. Nechci na tom nic měnit.“

♦ ♦ ♦

Dívka se octla nahoře na nejvyšším bodu ostrova. Z nějakého důvodu zde byl vztyčen dřevěný kříž z pevných, hrubě tesaných trámů, dvakrát vyšší než ona. Aby hádala jeho význam. Označoval světové strany? Nebo vztah Boha a člověka jako ve starověku? Nebo měl co dělat s helvétským křížem? Nebo tady někdo zahynul? Či snad v noci svítil jako maják?

Stejně pořádně nechápala, proč je tento středověký mučicí nástroj odvěkým symbolem pokorné lásky k víře. Znamenalo to snad: poslouchej svého kněze na slovo nebo budeš umučen? Bububu? Určitě nebyla sama, kdo tak uvažuje, přesto ty kříže naháněly strach po staletí všude na světě. Proč nemají křesťané za symbol srdce, jasný symbol lásky, o které káží?

Ostrov měl podlouhlý tvar a vzdáleně připomínal hřbet obřího krokodýla, po kterém vede stezka. Divoká tráva kolem pěšiny se mírně vlnila, přestože hladina jezera se ani nehnula.

Slunce stálo nízko nad obzorem a vrhalo kouzelné stíny. Ve vysoké trávě si při západu slunce uměla představit romantický sex. Domeček u pláže připomínal krabičku od sirek, ale statky pod horskými štíty se tím nijak nepřiblížily.

Tráva byla světlehnědá jako káva s mlékem, proplétala se sytě zelenými, hustými keři. Z jezera vystupovalo ještě několik podobných ostrůvků, u některých kotvily roztomilé plachetničky.

Dívka se posadila na vrcholek a zhluboka oddechovala. Tady by se opravdu dalo žít. Doma se neměla špatně, ale zdejší stát byl o něčem jiném. To se přitom doma setkala s pamětníkem, který tvrdil, že v osmašedesátém švýcarští úředníci přímo na hranicích odchytávali české emigranty a integrovali je do života svého státu. Ani dnes prý nebylo těžké se tu usídlit, stačilo mít peníze, což ovšem platilo kdekoliv na světě, anebo být šikovný řemeslník – ti se tu uživí bez problémů a velmi dobře.

Zapadající slunce ji inspirovalo.

Vzpomněla si na miliony kýčovitých obrázků, prodávaných jako víno. Vzpomněla si ale i na japonského spisovatele Osamu Dazaiho, který zemřel těsně po druhé světové válce.

Pikatní bylo, že se v zemi vycházejícího slunce proslavil románem, který nesl opačný titul.

Jak píše kritik:

Jedná se o román a čtyři povídky čelného japonského autora, který, ač pocházel z vlivné velkostatkářské rodiny, sympatizoval s vykořisťovanými, měl neujasněný vztah k levicovému hnutí a nakonec skončil sebevraždou. Román (Zapadající slunce) vypráví o společenském a morálním úpadku vládnoucí japonské vrstvy, hlavně aristokracie. Dílo se stalo legendou, neboť výraz „třída zapadajícího slunce“ se stal v hovorové japonštině pojmem. V povídkách buď s humorem, anebo i bez něho zachycuje lidský egoismus, bezohlednost, vypočítavost (Zdvořilostní návštěva starého přítele, Hostitelka), dále halucinační stavy psychopatické osobnosti (Bušení) a problematiku sebevraždy (Osan).

Vstala a protáhla se. Nebylo sem vidět, snad jen také prostřednictvím dalekohledu, možná shora z některého velkostatku, ale ať, to jí nevadí, byla taková, jaká byla.

Svlékla si tričko a lehkou podprsenku. I z kraťasů a kalhotek byla rychle venku a pustila se do dalšího kola zumby, tentokrát už bez omezujících svršků a hudby, úplně nahá, jen v teniskách. Ráda se pohybovala nahá, chodila tak i po bytě, někdy celý den.

Kolik slavných v tom napodobila, ani netušila. Jednou si takhle lebedila před televizí a tu moderátorka kalendária spustila o člověku, kterému by zálibu v nahotě nepřipsal snad nikdo na světě:

Winston Churchill rád chodil nahý. Říká se ovšem, že když už byl svlečen, nic jiného mu nezbývalo. Neuměl se prý obléknout bez svého komorníka. Traduje se historka, že ho takto oděného jen do kouře doutníku v Jaltě překvapil americký prezident Roosevelt. Churchill nebyl zaskočen: „Jak vidíte,“ pravil, „opravdu před vámi nic neskrývám.“

Dívka samozřejmě občas navštívila nudistické pláže a viděla mnoho lidí, kteří by dávnému britskému premiérovi tloušťkou konkurovali, dokonce na ně ani nebyl nijak ošklivý pohled, což ji překvapovalo, ale Sir Winston uměl i jiné věci než chodit nahatý, jak řekla moderátorka: Winston Churchill byl neuvěřitelný člověk. Jeden z těch, kterým říkáme „člověk renesanční“, a také jeden z největších Angličanů své doby. Byl voják, politik, spisovatel, řečník a státník. Byl ale také vynálezce – vypracoval podrobné projekty pro budoucí tank, speciální plavidlo umožňující vylodění na plážích a slavné plovoucí přístavy zvané Mulberry vybudované při vylodění v roce 1944 na pobřeží Normandie. Byl pilot, milovník koček, hazardní hráč, zedník, zahradník, skvělý hráč póla a uznávaný malíř.