František Niedl

PAVOUČÍ SÍŤ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2012

© Obálka Martina Černá, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5874-1

1

V Mnichově se ubytovali v hostinci Panský dvůr na dohled od sídla bavorských vévodů. Byl to hrázděný a výstavný dům, který svými cenami odrazoval nejen chátru, ale i drobné řemeslníky. Často se zde ubytovávali ti, jejichž kroky později směřovaly za některým z vládnoucích Wittelsbachů. Šenkem se neprocházely slepice, podlaha byla zametená, krysy byly podomky pravidelně zabíjeny a majitel hostince, Bruno Katzinger, nechával pokaždé při výměně hostů dýmovým dmychadlem vykuřovat uvolněné pokoje, takže i množství blech bylo podstatně nižší nežli kdekoliv jinde.

„Zdá se, žes nezvolil nejkratší cestu, pane,“ obrátil se Lukáš na Lorenza Scorsiniho, když zůstali po obědě sedět v šenku sami tři i se Scorsiniho dcerou Angelou.

Jarní slunce bylo ještě nízko, a tak si jeho paprsky prodraly cestu malými okny a utvořily zřetelné kužely, opírající se o podlahu. V jejich světle bylo vidět drobné částečky poletujícího prachu. Oheň v krbu vyhasl, ale kameny, z kterých byl zbudován, byly nahřáté a předávaly tak zbylé teplo do okolí.

„Na to, žes tvrdil, že jsi za celý život téměř nevytáhl paty z Prahy, se orientuješ docela dobře,“ ušklíbl se Scorsini.

„Nepodceňuj ho, otče,“ přidala se do rozhovoru Angela škádlivě.

„Kdybych neviděl, jak mu ukazuješ moji mapu z kůzlečí kůže, skoro bych mu začal přikládat nadpřirozené schopnosti.“

„Nechtěl jsem, pane…“

Scorsini mávl rukou. „A co tě ještě zajímá?“ zeptal se Lukáše.

„Proč sedíme zde?“ řekl Lukáš. Ale po pravdě by mu nevadilo, kdyby tam, kde jsou, zůstali celý rok. Čím déle totiž zůstanou, tím déle bude moci být v přítomnosti Angely. Až dojedou do Milána, jejich společné dny skončí. A třeba ji už nikdy neuvidí. A i kdyby se rozhodl, že se vzdá toho, proč do Milána cestuje, tedy stát se platnéřským mistrem ve městě mistrů, a požádal Lorenza Scorsiniho, aby u něho mohl zůstat třeba jako sluha, zřejmě by mu to Angelu vzdálilo ještě víc. Ne, nic by tím nezískal. A v očích Scorsiniho by byl míň, než je teď. „Myslíš, že budou alpské průsmyky kvůli sněhu ještě neschůdné?“ přidal otázku.

„To zjistíme, až tam dorazíme. Tvůj král Václav byl zase jednou okolnostmi přinucen konat. A zřejmě se k tobě nedoneslo, že dokonce opustil Čechy ještě o něco dříve nežli my. Třeba proto se naši společní přátelé,“ a slovo přátelé vyslovil Scorsini se značným podtónem, „tak snažili, abych opustil Prahu též. Snad v obavě, abych v jejich nepřítomnosti nezosnoval s pány kolem Jindřicha z Rožmberka proti králi nějaký úklad. Stejně bych se vrátil. Moje další setrvávání v Praze bylo v současné době už bezpředmětné.“

„Tak proč tedy?“

„Král se teď pod tlakem přinutil k tomu, aby se na čas choval jako římský panovník. Ve Würzburgu jedná s říšskými kurfiřty o zrušení heidelberského zemského míru, který stejně nikdo nedodržuje. Pak má jednat ještě v Norimberku se svazem švábských měst,“ pronesl Scorsini s despektem. „A víš, o čem to vypovídá?“ obrátil se Scorsini na Lukáše.

„To nevím, pane,“ odpověděl Lukáš po pravdě.

„O slabosti. Jeho velké slabosti, když není schopen svolat všechny na jedno místo, protože se necítí dost silný na to, aby odolal tlakům všech těch stran. Takhle, každému zvlášť, slíbí všechno, co budou chtít, a tím se opět nic nevyřeší. Spory budou pokračovat dál.“

„A ty čekáš, pane, na to, jak vše dopadne,“ řekl Lukáš.

Angela zatleskala rukama. „Teď jsi na schodišti uznání u mého otce postoupil o jeden schod, Lukáši. Ale jeho schodiště je velmi vysoké.“

„Není bezpodmínečně nutné, abych se honil z místa na místo. A navíc, někteří lidé z králova okolí, kdyby mne tam zahlédli, viděli by v tom opět bůhvíco.“

„Ale tebe přece jen tak někdo nezahlédne, pane, když nechceš,“ připomenul Scorsinimu Lukáš.

Ten se jen usmál. „Své schopnosti by neměl člověk nadužívat,“ prohlásil mnohoznačně. „Tak jako ty ty své. Okoukají se.“

„Budu si to pamatovat, pane.“

„Do Würzburgu jel Alfonso s Luigim a do Norimberku Pietro s Bartolomeem. Dozvím se všechno, co bude třeba, družiny pánů jsou velmi hovorné. A zbytek od vévody dolnobavorského, Jana Wittelsbacha, až se vrátí sem. Zatím si můžeme užívat bavorského pohostinství.“

„Nehledá král též novou nevěstu?“ nadhodila Angela a její otázka neměla jen ženský rozměr, jak by se mohlo na první pohled zdát.

Jen před několika měsíci, v poslední den l. P. 1386, přišla na Karlštejně za záhadných okolností o život Johana Bavorská, dcera dalšího z Wittelsbachů, Albrechta I., a manželka Václava IV. Údajně nešťastnou náhodou byla zadávena jedním z velkých loveckých psů svého manžela. Byla to náhoda? Nebo se takto chtěl Václav zbavit své neplodné a ne příliš hezké manželky? Nebo se to událo při jednom z výbuchů královy příslovečné prchlivosti? Na druhou stranu je nutné říci, že se jednalo o sňatek politický (jak jinak) a Václav si jím chránil záda před mocnými sousedy.

„Na to je příliš brzy,“ odpověděl Scorsini zamyšleně, „ale jistě ta otázka vyplyne na povrch sama. Sňatky jsou nedílnou součástí politiky.“ Angelin otec přitom významně mrkl na Lukáše a ten jen sklopil hlavu. Ta připomínka byla víc než výmluvná. „A na vahách jsou hned proti válkám.“

Ulice byly ještě blátivé od roztátého sněhu, ale slunce už příjemně hřálo. Často chodili na procházky městem, ale nikdy se Lukášovi nepodařilo, aby mohl zůstat s Angelou sám. Vždy je doprovázel buď její otec, nebo Angelina komorná Lucia. A pokud šli s Luciou, připojil se k nim vždy alespoň jeden z českých pacholků, kvůli bezpečnosti. Kromě nich s nimi bydlel v hostinci Panský dvůr ještě Mateo, hromotluk, se kterým se Lukáš setkával už v Scorsiniho domě v Praze. Přezdil si ho na Kyklopa. Ne že by měl uprostřed čela jediné oko, ale prostě na jedno – potažené takovou bílou mázdrou – neviděl.

Nejdříve se vrátil Alfonso a Luigi z Würzburgu a asi týden po nich Pietro a Bartolomeo z Norimberku. Jen krátce poté pak přicestoval dolnobavorský pán.

A několik dní nato byl Janem II. přijat ke slyšení Lorenzo Scorsini.

Brennerský průsmyk nebyl ještě zcela bezpečný, ale dal se projet.

Nejeli sami. Větší i menší karavany, ale i skupinky jen s naloženými mulami, jezdci, ale i pěší. Všichni jako by jen čekali na příchod jara, aby mohli přepravit svůj náklad. V zimě to bylo velmi svízelné, občas se někomu podařilo projet či projít, ale ne s vozy. Ten, kdo příliš chvátal, se musel svěřit do rukou zkušených horalů, ale i tak mnoho z odvážlivců našlo svůj věčný odpočinek na dně strží, kde se stali potravou divoké zvěře. O jejich majetek a zboží se později postarali místní horští obyvatelé, což bylo jejich dalším význačným zdrojem příjmů.

Lukáš byl fascinovaný vysokými štíty, dosud zakrytými tlustou pokrývkou sněhu, sahajícími až k nebi. Nikdy si nedokázal představit, že něco podobného vůbec existuje. Rozsedlinami se valila voda, zurčící potůčky se spojovaly v potoky a v údolích ve řvoucí řeky. Nejraději by sesedl z koně, protože pohled ze sedla byl ještě děsivější. Ale nebylo to možné. Nestačil by tempu jejich skupiny a také by se za to před Angelou styděl. Na cestě zůstávaly zbytky sněhu a menší ledové plotny. Občas podjela některému koni noha, ale zatím neměli žádnou ztrátu. Nejkritičtější chvíle nastala vždy, když se na úzké cestě měly míjet vozy. Někdy to vyřešili tím, že když se dopředu zahlédli, zůstala jedna skupina stát na místě, kde byla cesta širší. Ale to se nepodařilo vždy. Pak nastávaly děsivé okamžiky. Kdo jel na voze, sesedl, aby se v případě nehody zřítil do propasti jenom vůz s koňmi.

Konečně se jim začaly alpské štíty vzdalovat. Jak se dostávali čím dál tím níž, sníh postupně mizel a krajina se měnila. Ještě se sice z hor nevymanili úplně, ale cesta už byla mnohem bezpečnější, začaly se objevovat stromy a další zeleň, a dokonce byly vidět první květy.

Vedle Lukáše se se svým koněm zařadila Angela. „Nebylo to tak zlé, nemyslíš?“ zeptala se ho a na rtech jí hrál úsměv.

„Občas jsem zapomněl i dýchat, abych se i s koněm nezřítil,“ odpověděl Lukáš po pravdě.

„Ty?“ vyprskla Angela. „Ty, který dokážeš chodit po střechách a lézt po zdech?“

„Ale po těch zdech nelezu s koněm.“

„Třeba to ještě nějakého naučíš.“

„Občas si říkám, jak je vůbec možné, že je tak silné zvíře ochotné poslouchat člověka.“

„Na tom je postavený svět, chlapče!“ zavolal Angelin otec, který jel za nimi a zřejmě vše slyšel. „Na tom je postaveno kouzlo vládnutí, že většina musí poslouchat menšinu, nebo ještě lépe jedince. Víš, jaký by nastal chaos, kdyby tomu bylo naopak?“

Když dorazili do malé osady Riva del Garda, ubytovali se v hostinci na břehu ohromné vodní plochy sevřené skalami a Lorenzo nařídil, že si zde několik dní odpočinou. Lukáše zaujaly rostliny v údolí kolem břehů.

„Támhlety s dlouhými listy vyrůstajícími ze strupatých kmenů a připomínající amfory, to jsou palmy,“ dala se do vysvětlování Angela.

„A tohleto,“ ukázal Lukáš před sebe, „je moře?“

„To zdaleka ne, to se nedá srovnat. Moře je něco, co prý nemá konce. Tohle je jen Lago di Garda. Ale i tak je krásné. Nebo ne? A hluboké je prý tak, jako jsou vysoké ty hory kolem.“

Lukáš se až otřásl při té představě. Vltava bývala někdy hrozivá, ale když nebylo příliš vody, mohl ji snadno přejet i jezdec v sedle.

Všem odpočinek dopřán nebyl. Hned druhý den ráno odjeli Pietro a Bartolomeo.

Lukášovi se zdál Lorenzo Scorsini zasmušilý. Jako by ani nebyl rád, že se vrací domů. Když se na to zeptal Angely, ani ona mu na jeho otázku nedokázala odpovědět, ale možná že ani nechtěla. Až druhý den po večeři, když už odešel stejně nemluvný Alfonso a oni zůstali sedět zase jen ve třech, se Lukáš zeptal přímo.

„A měl bych se radovat?“ odpověděl Scorsini otázkou.

„Vracíš se přeci domů, pane.“

„Jistě. A ty, kdyby ses teď vracel domů, jak moc by ses radoval?“

„Ale já…“ Lukáš se při vzpomínce na domov zarazil. Na to, že nikdy nikomu neublížil, až na nějaké ty poťouchlosti, kterými se vlastně jenom bránil, mu na jeho vkus a při jeho věku šlo o život až příliš často. Ať už ze strany Beneše z Mezna, nebo bandy Jouzy Čerta. A ani jeho příbuzní se k němu nechovali nejlépe. Se svojí od přírody poznamenanou a slabou postavou, s krátkým trupem a dlouhýma, pavouka připomínajícíma nohama a rukama, si vysloužil přezdívku Pavouk. Jen ti, kteří ho měli trochu raději, mu říkali Pavoučku. Nakonec dokázal odolávat okolí, aniž by jedinkrát použil jakoukoliv zbraň a aniž by kohokoliv udeřil. Docílil toho především tím, že dovedl některé věci, které dělá i pavouk, tedy lezení po zdech a chození po střechách ve výškách, z nichž se jiným točí hlava. To všechno se naučil, snad kromě vysávání krve svých obětí a spřádání sítí. A pokud se nějaké spřádat naučil, tak jen ve své hlavě. Nikomu se však se svými schopnostmi nesměl pochlubit, protože tím by ztratil velkou část onoho daru, který mu už několikrát pomohl přežít. Podobně jako málo lidí znalo způsob toho, jak umí Lorenzo Scorsini efektně mizet. Ale Lukášovi to předvedl.

„Domov nemusí být vždycky to nejbezpečnější místo, chlapče,“ odpověděl Scorsini s trpkým úsměvem. „Možná nadešel čas, abych tě obeznámil s poměry, které v Miláně vládnou. Vždyť tam budeš žít. To prostředí neznáš a měl bys vědět, čeho se vyvarovat.“

„Ty jsi ale, pane, přece vyslancem nejvyššího představitele Milána.“

„Kdoví. Do Prahy mne vyslal nejvyšší signor1 města a vládce Lombardie Bernabò Visconti. Krátce nato však došlo k něčemu, k čemu dochází i u jiných dvorů, nicméně tyto události mívají dost často neblahý vliv na lidi v dosahu. Já byl mimo, ale teď se vracím. Bernabò Visconti byl v květnu roku osmdesát pět, tedy krátce po mém odjezdu, svržen svým synovcem Gianem Galeazzem Viscontim. Byl uvězněn v pevnosti Trezzo, kde v prosinci ještě téhož roku zemřel. Na můj pozdější dotaz Gian Galeazzo mou misi posvětil, ale já se teď vracím s prázdnýma rukama, protože tvůj král dával přednost lovům před přijímáním cizích vyslanců.“

„Ale to ti přece nemůže nikdo vyčítat, pane,“ a Lukáš se snažil, aby jeho hlas zněl stejně tak přesvědčivě, jak byl o svém názoru přesvědčený on sám.

„Že ne? To by bylo milé. Ale ctižádost Giana Galeazza je převeliká. Je už vlastně skutečným vládcem Milána a Lombardie, a nejvyšším signorem už jen na papíře – pro jistotu. Republiku milánskou Viscontiové už dávno zašlapali do prachu. Teď už by potřebovali jenom to, aby i formálně byli povýšeni na vévody, a z Lombardie se tak stalo dědičné vévodství. A koho k tomu potřebují?“ Scorsini ponechal naslouchajícím malou pauzu na odpověď, ale nakonec si odpověděl sám: „Římského krále, přeci. A kdo měl tohle zařídit? Lorenzo Scorsini. A zařídil to? Nikoliv. Z neschopnosti? Nebo snad dokonce ze zlého úmyslu? Už chápeš, chlapče?“

„Ale všichni přece vědí, pane, že král Václav…“

„A koho to zajímá? Já měl zařídit vévodskou korunku. No nic,“ Scorsini si všiml vážné tváře své dcery, „není to nic nového, vždyť takhle se žije v Itálii už po staletí. Nakonec, když bude nejhůř, mohu se zase učinit neviditelným,“ pokusil se vše obrátit v žert. „Ale ty se drž zpátky, chlapče,“ obrátil se znovu na Lukáše. Ty jedeš do Milána proto, aby ses stal mistrem. Ne proto, aby ses zapletl do intrik, kterých je po celém městě až dost. Buď opatrný na to, s kým mluvíš a co říkáš. Ne každý, kdo ti bude přitakávat, s tebou bude souhlasit.“

Pátý den po svém odjezdu se Pietro a Bartolomeo vrátili a okamžitě zasedli se Scorsinim k poradě, k níž nebyl nikdo jiný přizván. A ještě ten den dal Scorsini příkaz k odjezdu a krátce nato opustila jejich skupina osadu Riva del Garda. Pokračovali dál po břehu Lago di Garda a Lukáše, který se na tu nádheru nemohl vynadívat, napadlo, že kdyby to takhle vypadalo v ráji, nebylo by to vůbec špatné.

„Kolik dní ještě, pane?“ zeptal se Lukáš Scorsiniho.

Tomu zahrál na obličeji úsměv. „Nemůžeš se dočkat?“

Ta otázka si Lukáše dobírala. A on dobře věděl, jak to Scorsini myslí.

Každým dnem, kterým se blížili k Milánu, byl Lukáš smutnější. Teď mohl být dennodenně v Angelině blízkosti a těch chvil si neobyčejně cenil. Ale až dorazí na místo…

„Jen jsem chtěl…“

Ale Scorsini ho nenechal domluvit. „Kdybychom jeli jenom na koních, bez vozu, tak by se to dalo zvládnout i za dva dny. Ale takhle? Počítej ještě s třemi čtyřmi dny.“

V Salò opustili břeh jezera a pokračovali dál do vnitrozemí. Krajina, jak vyjeli z hor, se znovu změnila. Když se napojili na starou římskou silnici vedoucí z Benátek přes Padovu, Veronu, Brescii až do Milána, nevěřil Lukáš svým očím. Silnice byla dlážděná kameny, do nichž tisíce vozů, které tudy za ta staletí projely, vyryly svými koly hluboké koleje. Krajina byla čím dál víc plošší, přejížděli umělé vodní kanály a Lukáš viděl, že další se staví. Zahlédl rybníky, a kromě sadů s ovocnými stromy, vinnou révou a olivovníky i plantáže morušovníků a zvláštní políčka, do kterých byla ze zavlažovacích kanálů přiváděna voda. A pak uviděl něco nepředstavitelného, nedefinovatelného. Bylo to sice užší než Kamenný most v Praze, ale mnohem vyšší a nesrovnatelně delší.

Když se na to všechno Lukáš zeptal, Scorsini mu odpověděl: „Akvadukt. Postavili ho Římané, aby přivedli do měst čerstvou, zdravou a pramenitou vodu z hor. To ostatní není staré, kromě té silnice, samozřejmě.“ Visconti se zasmál. „Ale ty kanály jsou nové a přináší větší prosperitu, než by se mohlo zdát. Na těch zavlažovaných políčkách se pěstuje rýže, z morušovníků se získává hedvábí, na jindy suchých úhorech se pasou ovce a z jejich vlny se tká sukno.“

„Takže lidé se zde mají dobře?“

Visconti se pobaveně obrátil na Lukáše. „Jak kdo. Asi jako u vás.“

„Ale…“

„Signorie, vévodství a další spolu neustále soupeří o moc, vliv a rozšíření území. Sice se pořád připomíná stoletá válka mezi Francií a Anglií, ale tady se válčí mnohem déle. Každý s každým. A války spotřebují hodně peněz.“

A domy zde byly také jiné. A nejen ty na venkově. Místo tvrzí stály v některých místech krásné vily s rovnými střechami, i když většinou obehnané zdmi. Na skalách pak sice zahlédl hrady podobné těm v Čechách a německých zemích, ale když přijeli do Brescie, překvapily ho domy jiné než doma, totiž postrádající přísnost strohých průčelí a vysokých střech gotiky. Později se Lukáš dozvěděl, že tento styl vlastně vychází z antiky a původních římských staveb, a z toho důvodu se mu říká renesance. Renesance se však netýkala jen architektury, nýbrž i básníků a filozofů. To všechno byl pro Lukáše úplně nový svět, na hony vzdálený tomu, co opustil. A už nevzpomínal tolik na domov, ale byl zvědavý na to, co ho čeká.

2

Rod Scorsiniů měl v Miláně, krom panství na venkově a několika panských statků dalších příbuzných, vlastní dům, či spíše palác, samozřejmě. Kdo chtěl držet prst na pulsu dění, nemohl být jen venkovanem, i kdyby byl ten venkovan sebebohatší. Ale Scorsiniové nepatřili k těm nejbohatším a ani Lorenzo svá panství neúměrně nerozšiřoval, dobře věda, že množství majetku vzbuzuje závist, v důsledku čehož již mnozí přišli nejen o své jmění, ale i o životy.

Město bylo větší, mnohem větší, nežli si dokázal Lukáš představit. Bylo jistě větší než všechna pražská města dohromady. Mělo mohutné hradby, protože Milán neležel na žádné řece, a tudíž i příkop kolem nich byl původně suchý a užitková voda, kterou se dal příkop naplnit, byla k městu přivedena až po vybudování kanálů. Lukáš by nejraději vyběhl z domu Scorsiniů, z domu, který byl spíše palácem, ven, aby si mohl všechno prohlédnout. Ale nechtěl ztratit ani jednu z posledních chvil, kdy mohl být v přítomnosti Angely.

„Zůstaneš tady ve městě?“ zeptal se jí, když už nemohl to napětí vydržet.

„Ne, myslím, že ne,“ odpověděla tiše. „Otec si přeje, abych co nejdříve odjela do Amarela, našeho venkovského sídla. Není to daleko, na koni ani ne den cesty, směrem na Casorezzo.“ Pak se kousla do rtu a zesmutněla. „Ale nepředpokládám, že by otec připustil, aby ses tím směrem někdy vydal.“

Lukáš ucítil pálení v nose a očích, ale poslední, co by si přál, bylo, aby se tu teď před Angelou rozbrečel. A tak se snažil ze všech sil.

Bylo mu osmnáct let, přesně tolik, co Angele. A ačkoli tato neobyčejně krásná dívka s havraními vlasy a oduševnělou tváří pocházela z váženého a starobylého rodu Scorsiniů, dokázala s ním mluvit bez předpojatosti a nikdy mu nedala najevo rozdíl mezi jejím a jeho původem. A nikdy se mu neposmívala kvůli jeho vzhledu.

„Já vím, Angelo. A slíbil jsem to tvému otci. Třeba někdy, až přijedeš opět do Milána…“

„Třeba,“ odpověděla neurčitě.

Třetí den po jejich příjezdu do Milána si nechal Scorsini Lukáše zavolat.

„Našel jsem ti mistra,“ řekl. „Sbal si svoje věci, odejdeš ihned. Doprovodím tě.“

Jeho hlas zněl Lukášovi studeně.

Věděl, že to nastane, ale doufal, že se to pozdrží ještě o nějaký ten den. Tohle znělo jako ortel.

Neměl toho příliš, co by balil – byl připravený během několika minut. Scorsini čekal. Pak se objevila ještě Angela a říkala Lukášovi nějaká slova, ale on se na jejich smysl nedokázal soustředit, natož aby něco odpověděl. Nakonec se k němu Angela naklonila a políbila ho na tvář a Lukášovi se zdálo, že se mu podlomí nohy. Scorsini ji stihl nesouhlasným pohledem, ale nedoprovázel ho žádnými slovy a vzápětí vykročil ke dveřím.

V přízemí Lukáš potkal ještě oba české čeledíny, kteří zůstali v Scorsiniho službách. Řekli si pár slov na rozloučenou a podali si ruce. V hale pod schody stál i Alfonso, ale ten Lukášovi ruku nepodal. Ruce měl zkřížené na prsou a díval se před sebe nezúčastněným pohledem. Když vyšel Lukáš se Scorsinim z paláce, vydal se Alfonso za nimi a s mírným odstupem je následoval.

„Možná bys ještě pár dní zůstal,“ pronesl Scorsini, aniž by se na Lukáše podíval.

„Ano, pane,“ odpověděl Lukáš po pravdě.

„Nevadilo by mi to. Ale jsem si jistý, že mě občas někdo sleduje. Nevím, jak se vše vyvine, nevím, jak dlouho zůstanu v Miláně, dokonce nevím, jestli neskončím v některé z vězeňských kobek našeho veleváženého vládce. Nebylo by dobré, aby si tě se mnou, alespoň prozatím, někdo spojoval. Mohlo by to pro tebe být nebezpečné. Mohlo by se totiž opakovat to, před čím jsi utekl z Prahy. Rozumíš mi?“

„Ano, pane. A děkuji ti. Nikdy ti nebudu moct být dost vděčný. Doposud pro mne nikdo neudělal tolik, co ty.“

„Dobře,“ odpověděl Scorsini, ale dál už šli mlčky.

Přešli půl města, než dorazili k domu s dílnou platnéře Ambrogia Pratiniho. Ten dům byl dvakrát tak velký než dům Lukášova strýce, platnéře Zouly. Přízemí vévodila síň, ne žádný mázhaus jako u většiny domů v Praze. I tady bylo vystavené hotové zboží, snad někde v domě měli sklad i s nějakým obyčejnějším, ale to, co tu Lukáš uviděl, byly samé mistrovské kusy.

„Mistře Ambrogio!“ zavolal Lorenzo Scorsini a vzápětí se v otevřených dveřích z boční místnosti objevil muž s černými, ale nyní už hodně prošedivělými vlasy, které mu již značně ustoupily dozadu, s krátkým, též silně prošedivělým plnovousem, tvrdou tváří, ale měkkým pohledem. Na rtech se mu objevil úsměv.

„Jsem poctěn, signore,“ uklonil se.

„Jen jsi neřekl, zdali mou přítomností, nebo přítomností mého společníka.“

Mistr Pratini onu konverzační otázku přešel a zadíval se na Lukáše. „Tak to je ten poklad z Prahy, který jsi mi, pane, tak vychválil?“

Lukáš cítil, jak celý červená.

Pratini si toho všiml a na obličeji se mu objevil úsměv. „No, musí v něm být něco dobrého, když se dokáže ještě červenat.“ Pak se obrátil na Lukášova průvodce. „Mohu ti nabídnout nějaké občerstvení, signore?“

Scorsini zavrtěl hlavou. „Musím jít,“ odpověděl, jako by byl myšlenkami už někde jinde. Podal Lukášovi ruku. „Ať se ti daří,“ řekl krátce a vzápětí už zůstal Lukáš s Pratinim sám.

„Pojď,“ pobídl Lukáše jeho nový mistr. „Provedu tě a seznámím s ostatními.“

Směrem do ulice, odkud mistr Pratini vyšel, byla jen malá dílna bez výhně, pouze s malou píckou. Sloužila spíše jako přípravna, kreslírna návrhů, zkušebna a místo k dalšímu zušlechťování díla. To se snadno dalo odhadnout z ještě nedokončených kusů a bylo to něco, čemu se pražští platnéři většinou zatím vyhýbali. Tohle bylo království mistra Ambrogia Pratiniho. Dalšími širokými dveřmi se však vcházelo do opravdové dílny, která už připomínala to, co Lukáš znal z Prahy. Ale byla mnohem větší, s velkými okny, to aby do ní mohlo vcházet co nejvíc denního světla. Zabírala skoro celou zadní část domu.

„Dejte na chvíli odpočinout svým rukám!“ zvolal mistr Pratini silným hlasem, aby přehlušil hluk, který bývá průvodním jevem každé práce v platnéřské dílně. „Přivedl jsem nového tovaryše, který tu ode dneška bude pracovat s námi.“

Hluk ustal a mistr Pratini začal Lukášovi představovat osazenstvo dílny. První z tovaryšů se jmenoval Cesare, byl trochu při těle a neměl daleko k úsměvu. Spíše se zdálo, že mu činí potíž zachovat vážnou tvář. A stisk jeho ruky byl pevný. Ale to byly ostatně stisky i ostatních. Protože ten, kdo pracoval s železem, mnohdy rozžhaveným, si nemohl dovolit povolit, i kdyby ho brala do ruky křeč. Druhý z tovaryšů se jmenoval Michaelo, byl vyšší a šlachovitý, oči jako štěrbiny a čelisti, v kterých mu občas zacukalo, sevřené tak, že přes ně žádný úsměv ani projít nemohl. A oběma mohlo být asi tak mezi pětadvaceti sedmadvaceti lety, oba byli tedy dost staří na to, aby mohli být mistry. Ale zřejmě ani tady, zrovna tak jako v Praze, nebylo jednoduché překročit tu hranici, která oddělovala tovaryše od mistrů. V dílně byli ještě dva učni, jen o málo mladší, než byl Lukáš sám. Jeden se jmenoval Tomaso a druhý Felipe. K nim patřili dva pomocníci, Bebe a Milio, kteří vykonávali hrubší práce. Ale to nebyli všichni obyvatelé domu a Lukáš brzy potkal další.

„Nuže?“ upřel Pratini svůj pohled na Lukáše.

„Je to velká dílna a doufám, že budu schopen pracovat tak, abych nezkazil její pověst.“

„Dobrá odpověď,“ usmál se Pratini. „Doufám, že nezůstane jenom u ní.“

„Pokud udrží v ruce kladivo,“ řekl jen tak do prostoru Cesare. „Připadá mi poněkud slabý.“

„Á, ozval se živitel rodiny,“ poznamenal Pratini.

„A není to tak?“

„Je,“ zvážněl mistr platnéřský. „Co ty na to, Lukasi?“

Lukáš si všiml, že jeho jméno už bylo upraveno, ale nevadilo mu to. Alespoň snáze splyne s davem, jak mu radil Scorsini. „Kladivo už udržím a nějaký ten plech vykovu. Ale musím přiznat, že zpočátku to nebylo lehké. Byl jsem ještě slabší nežli teď a bylo mi čtrnáct. Můj mistr si myslel, že ušetří, a nebral plechy zpracované v hamrech od železníků, ale bochany surového železa přímo z hutě. A my ty plechy vykovávali z bochanů přímo v dílně.“

„A jak dlouho mu trvalo, než zkrachoval?“ zeptal se s úšklebkem Michaelo.

„K mé úlevě mu to v poslední chvíli došlo, a já se tak alespoň mohl doučit. Ach, málem bych zapomněl,“ řekl Lukáš a sáhl do své torny. „Tady je můj výuční list, mistře.“

Pratini ho od něj převzal a přelétl očima. „Zdá se být v pořádku,“ usmál se na Lukáše. „A máš s sebou i něco, co by tento list podložilo?“

Lukáš se zarazil. Věděl, že jeho dílo není špatné, ale po tom, co viděl ve vstupní síni, si musel bez zaváhání přiznat, že zde jsou mnohem dál. Ale nakonec sáhl do torny a vytáhl z ní obě rukavice, které byly jeho výučním dílem, a položil je na pracovní pult. Jednu zvedl Pratini a druhou Michaelo. Ostatní k nim přistoupili.

Pratini rukavici obracel ze všech stran a pak si ji natáhl na ruku. Poté se zadíval na Lukáše. „No,“ začal zvolna, „není to něco, co by si signore Visconti vzal na turnaj, protože zde jsou muži velcí parádníci, ale je to dobrá a poctivá práce. A žádný bojovník by jí nepohrdl. Ale koneckonců to, aby tvé dílo bylo žádoucí i pro ty nejnáročnější kavalíry, to ses přijel naučit sem. Jenom ta přilepená výstelka…, to se běžně v Praze dělá?“

„Ne, to ne. To mne poprvé napadlo, když si do naší dílny přinesl signore Scorsini opravit rukavici.“

„Aha. Takže jsi nám přeci jenom něco nového přinesl,“ usmál se mistr na Lukáše. „Ale teď je třeba se zase pustit do práce,“ obrátil se Pratini k ostatním. „Nyní ti, Lukasi, ukážu, kde budeš spát, pak ti půjčím koženou zástěru, než si koupíš svou, aby ses také mohl pustit do díla.“

Ale k tomu už nedošlo. Nejdříve se ozval jeden zvon a vzápětí se k němu přidávaly další. Bylo poledne.

„No,“ povzdechl si mistr Pratini, „člověk míní a denní koloběh mění. Jistě byste všichni raději zůstali u díla,“ ušklíbl se, „ale moje manželka nedochvilnost netoleruje.“

Cestou zavedl Pratini Lukáše ještě do jizby, ve které měl bydlet. Jednalo se o pokojík se dvěma postelemi a druhým nocležníkem byl Michaelo. Cesare jakožto ženatý bydlel se svojí rodinou jinde. Pro Lukáše, který byl zvyklý na kutloch za dílnou, znamenalo něco takového nevídaný luxus.

Došli do jizby, která sloužila ke společným aktům, především společnému stolování, což bylo v Itálii běžné. Jíst pospolu zde představovalo zvyk, a ne prostředek k pozvednutí sebevědomí Tekly Zoulové, tak jak to Lukáš zažíval doma.

„To bude ode dneška nový člen naší domácnosti,“ ujal se mistr Pratini představování, „a jmenuje se Lukas. Ta pozoruhodná žena sedící po mé pravici je má ctěná manželka Lucinda.“

Lukáš se uklonil ženě, jejíž tvář se dosud nezbavila někdejší krásy, s hnědými vlasy, uvězněnými v síťce, a vysokou, poněkud hranatou postavou.

Jen kývla hlavou a ze sevřených rtů jí neunikl ani náznak úsměvu. Zdálo se, jako by řečmi svého manžela trpěla, ale komentáře se zdržela.

„To děvče sedící vedle mé předobré paní je moje dcera Gioma.“

Tomu děvčeti mohlo být tak dvanáct let, mělo hnědé vlasy po matce, ale po žádném ze svých rodičů nepodědilo obličej utvořený pravidelnými, jako od řezbáře vytaženými liniemi, jemuž vévodily zelené oči. Sliboval, že až jeho majitelce přibude pár let, může se stát krásným, zatím však ukazoval jen určitou dravost.

Lukáš se uklonil i tomuto mladému výhonku rodu Pratiniů a onen výhonek na něho vyplázl jazyk, za což byl svojí matkou, které nic neuniklo, vzápětí potrestán pohlavkem.

Pratini ten výjev přešel bez povšimnutí a hned pokračoval ve své řeči. „Mé tovaryše a učně už znáš a…“

„…a s ostatními se postupně seznámíš sám,“ přerušila jej monna2 Pratiniová. „Jinak je tu nebezpečí, že budeme jíst oběd studený.“

Pak se obrátila ke svému muži. „A to ještě musíš pronést modlitbu,“ dodala, aby snad poněkud setřela svůj předešlý vpád do mužovy autority.

„Pravda,“ rozpomněl se mistr, sepnul ruce a jal se odříkávat chválu za ty boží dary.

To jídlo nebylo sice nijak zvlášť bohaté, i když se skládalo z několika chodů, zato však velice chutné. Ale to Lukáše nepřekvapilo, protože již uvykl kuchyni Lorenza Scorsiniho ještě z jeho pobytu v Praze.

Po obědě se pustil s ostatními do práce. Pratini mu ukázal nákres helmy, kde byly uvedeny i rozměry.

„Troufneš si na to?“ zeptal se Lukáše a ten přitakal. Zaprvé proto, že nemohl říct ne, a zadruhé neměl obavu, že by tuto práci nezvládl. Dokonce se těšil. Jako by mu to, co se naučil za předešlé tři roky, scházelo.

Večer vzal jeho dílo mistr Pratini do ruky, chvíli je převracel, pak pokýval hlavou a plácl Lukáše přes záda. „Myslím, že to půjde,“ řekl spokojeně.

Po večeři mistr Pratini prohlásil, že je třeba si popovídat a že se za tím účelem on, Lukáš, oba tovaryši i pomocníci odeberou do taverny U Pepina.

„A kam byste chodili?“ ohradila se jeho žena. „Ve sklepě je několik soudků dobrého vína, lepšího, než má ten tvůj Pepino, nechám ho donést velký džbán, a něco k zakousnutí se tu také najde. I my s ostatními bychom si rádi poslechli novinky o tom, co se děje v dalekých zemích.“ Ve skutečnosti však svého muže jenom škádlila, vědouc, že zavedené rituály jsou svaté.

„Podle starého zvyku musí nový člen dílny pohostit svého mistra a ostatní tovaryše, dokonce i pomocníky. Jen učni jsou z toho vyňati. Na tom nic nezměníš ani ty, drahá ženo.“

„A už ses toho nového tovaryše zeptal, jestli vůbec má na to vaše pohoštění peníze?“

„I na to je myšleno, paní Lucindo,“ vmísil se do hovoru Cesare. „My ho rádi založíme, a až dostane první mzdu, peníze nám vrátí.“

„No, to on bude mít určitě radost,“ pokračovala paní Lucinda dál, jako by tam Lukáš vůbec nebyl.

„Já peníze mám, paní,“ ohradil se Lukáš.

Monna Lucinda povytáhla obočí. „Nevěděla jsem, že mluvíš italsky, dokonce lombardskou italštinou.“

„Italština není těžká, paní. Říkají, že moje rodná řeč je mnohem těžší.“

„A jaká to je?“

„V mojí zemi se mluví česky a německy.“

„A kterým z těch jazyků mluvíš ty?“

„Oběma.“

„Dobré předpoklady pro to být špionem,“ pronesl Cesare žertovně, ale Lukášovi to jako dobrý žert nepřipadalo.

„Těmi jazyky mluví i český a římský král Václav,“ odpověděl Lukáš. A slova římský král zdůraznil. „A přesto asi špionem nebude.“

„Teď tě dostal, ty měchuřino,“ promluvil také Michaelo.

Cesare se zasmál, ale Lukášovi připadal jeho smích poněkud nucený.

Šli po ulici a Lukáš se cítil najednou svobodný a volný. Pryč bylo napětí posledních týdnů před odjezdem z Prahy. Společnost těch lidí mu dala poprvé upozadit dosud neodbytné myšlenky na Angelu, které ho pořád pronásledovaly. Vnímal ruch, jenž končícím dnem ještě neopadal, vzájemné pokřikování lidí, smích a z některé z taveren zazníval zpěv. Začínal nabývat dojmu, že tady by mohl najít domov, který předtím nepoznal.

Taverna U Pepina měla cihlovou podlahu, podlouhlé stoly s lavicemi a jeden jako by čekal přímo na ně. Přivítat je přišel sám majitel v nezvykle plandavých nohavicích, bílé haleně, široké červené šerpě, obepínající objemné břicho, a v červené čepičce obšité malými penízky.

„Ó, vítám slavné mistry!“ zahlaholil už zpovzdálí.

„Vítáš jednoho mistra a jeho tovaryše a pomocníky,“ ohradil se Pratini, ale ne nějak uraženě. Zřejmě se jednalo o nějakou jejich starou hru. „Já také neoslovuji tvého podomka padrone.“

„Tak jo, tak jo, ty starej tlučdoplechu,“ řekl padrone smířlivě a na důkaz toho, že se vzdává, zvedl ruce. „Že by nový pomocník?“ ukázal Pepino na Lukáše.

„Tovaryš,“ opravil jej Pratini.

„Tak to ho lituji, či spíše jeho měšec. Zato můj měšec, jak se zdá, se poveselí.“

Pili z cínových pohárů, do kterých si dolévali z velkého hliněného džbánu. Lukáš nebyl na takové pití zvyklý, snažil se švindlovat, ale zdálo se, že součástí přijímání nového člena dílny je jeho opití.

„Tak povídej, Lukasi,“ šťouchl do něho Cesare. „Ať se něco dozvíme ještě dřív, než spadneš pod stůl.“

„A co?“

„No, jak to u vás chodí? Pijete u vás také víno?“

„I víno, ale hlavně pivo, ale i pálenku a medovinu.“

„Podívejme,“ mudroval Cesare. „A platnéřem ses vyučil… Já myslel, že tam používáte ještě dřevěné štíty.“

„Už dávno ne. Jen si představ, že by sem římský král přijel s dřevěným štítem. A co teprve český král a římský císař Karel, když harcoval s vojskem po Itálii, nebo ještě předtím jeho otec Jan Lucemburský, který si sem dost často zajížděl pro výpalné. Myslíš, že by něco dostal, kdyby přijel jako hastroš?“

„No, o císaři Karlovi jsem něco zaslechl,“ přidal se Pratini. „Ale toho, co jsi zmiňoval naposledy, o tom jsem jaktěživo neslyšel. A jak to tak všechno víš?“

„Něco z doslechu, něco jsem si přečetl v kronikách. Stálo tam, že král Jan nebyl zrovna nejlepší hospodář, o zvelebení země nedbal a do Čech jezdil hlavně vybírat daně, aby měl na svoje vojenská tažení, ale také tam stálo, že za dobu jeho vlády si nikdo nedovolil napadnout naše království, takový to byl obávaný válečník.“

„A jak skončil?“

„Padl ve stoleté válce v bitvě u Crécy, když přišel na pomoc francouzskému králi proti Angličanům. Ale v té době byl už úplně slepý.“

„Cože?“ neudržel se Michaelo. „To chodil do bitev úplně slepý?“

„Nebyl vždy slepý. O první oko přišel při turnaji v Paříži a o druhé ho připravil felčar.“

„Ani se neptám, jak asi dopadl,“ poznamenal Pratini.

„Král ho nechal zašít do koženého vaku a hodit do řeky.“

„Já bych mu dal nejdřív vypíchnout taky obě oči,“ ucedil Michaelo.

Nakonec se vrátili k tomu, co bylo všem nejbližší, k jejich řemeslu. Když opouštěli tavernu, museli oba pomocníci Lukáše podpírat, aby se udržel na nohou.

Nacházeli se v půli cesty k Pratiniho domu a ulice byly už dávno bez lidí a shonu, když uslyšeli jakýsi hluk a výkřiky, které nevěstily nic dobrého. Pak uviděli hlouček lidí, kteří běželi jejich směrem. Všichni se instinktivně přitiskli ke zdi, no, Lukáš byl ke zdi svými průvodci spíše přitlačen, protože se nedokázal zorientovat v tom, co se děje.

Pět lidí s mečem v ruce pronásledovalo tři muže, kteří, přestože utíkali jako o život, byli téměř před skupinkou tisknoucí se ke zdi dostiženi a ranami zezadu pobiti. Pronásledovatelé si otřeli zbraně o šaty svých obětí. Už se zdálo, že si svědků svého činu nevšimnou, ale nakonec je jeden z nich zpozoroval a na skupinku u zdi upozornil zřejmě jejich vůdce. Teď nastala rozhodující chvíle. Muž se už chystal zasunout svůj meč do pochvy, ale zarazil se, jako by rozvažoval. Pak vykročil k platnéřům. Přestože byla tma, Lukáš cítil, jak je jeho pohled propaluje. Muž kolem nich pomalu procházel a nakonec se zastavil před Cesarem, který stál kousek dál od nich. Lukáš uslyšel nějaká slova, která Cesare zašeptal, ale možná se mu to jenom zdálo. Chvíle napětí se prodlužovala donekonečna, ale pak si muž položil prst na rty, tak aby ho všichni viděli, a výmluvným gestem si přejel rukou přes hrdlo. Poté všichni odešli.

Milio, jeden z pomocníků, kteří Lukáše doposud podpírali, ho pustil, odvrátil se od něho a začal zvracet.

„Jdeme,“ vzpamatoval se mistr Pratini.

„A co ti mrtví?“ zmohl se Lukáš na otázku.

„Těm už nikdo nepomůže. A nemám nejmenší chuť se k nim připojit,“ podpořil svého mistra Michaelo.

3

V komnatě s gobelíny zavěšenými na zdech, s vybraným nábytkem, vázami z jemného porcelánu, se zbraněmi ve stojanech a dvěma brněními, stojícími v rozích protilehlých oken, aby se od nich mohly odrážet paprsky, když si slunce našlo ten správný úhel, seděli dva muži odlišného vzezření. Jeden velmi elegantní a výrazně osobitého zjevu, štíhlý a se souměrnou tváří, druhý sice též v drahém odění, pošitém perlami, ale brunátné a hranaté tváře připomínající galejníka, či spíše profesionálního rváče.

Ten, kdo by je neznal, považoval by toho prvního za Giana Galeazza Viscontiho, pána Milána. Ale opak byl pravdou. První z nich byl Viscontiho komoří, pocházející ze starého patricijského rodu Girlaniů. Avšak Lorenzo Scorsini, kterého do komnaty přivedl komorník, se nemohl splést, i když je dlouho neviděl. Oba znal velice dobře.

„Signore Visconti,“ uklonil se tomu nehezkému, „přišel jsem k tvým službám.“

Visconti si ho dlouze prohlížel, než jej pozdravil mírným pokývnutím hlavy. Ten pohled byl nepříjemný a nepředstavoval pohled hlupáka, protože tím Visconti opravdu nebyl. Ani nemohl, když si chtěl udržet vládu nad Milánem a Lombardií. Pak mu pokynul, aby si sedl, a komorníkovi přikázal, aby Scorsinimu nalil víno. Poté naznačil sloužícímu, aby se vzdálil. „Už jsem si ani nemyslel, že jsi v mých službách, signore Lorenzo. Ale teď, když ses vrátil, mi jistě sdělíš, co jsi pro mne vyjednal.“

„Myslím, že je ti to už známo.“

„Rád bych to slyšel z tvých úst.“

„Nic,“ zazněla strohá odpověď.

„Tvoje upřímnost je až urážlivá, milý Lorenzo. Ale aspoň se nemusíme handrkovat jako na tržišti. Jak je to však možné? A kde jsou v tom případě peníze, kterými tě jistě Bernabò, můj strýc, nechť je mu země lehká, vybavil?“

„Pryč. Sotva stačily na můj první rok pobytu v Praze. Zbytek šel z mé kapsy. Protože, jak sám nejlépe víš, žádnými dalšími jsi mě ty už nevybavil.“

Visconti se ušklíbl a odhalil tak své koňské zuby. A kdybych vybavil? Dosáhl bys tak onoho kýženého cíle?“

„Těžko říct. Král Václav se obklopil množstvím bezvýznamných lidí nízkého původu. A jak známo, čím větší žebrák, tím je lačnější po penězích. Obklopili krále nepropustnou hradbou a ten, kdo se chce přes ně ke králi dostat s nějakou žádostí, musí mít hodně těžké váčky. A ani král nedává svoji přízeň zadarmo.“

„To je ale velice žalostný výsledek tvojí mise, signore Scorsini,“ řekl tiše Girlani. „To se ti nezdařilo opravdu zhola nic?“

„Získal jsem si na svoji stranu většinu velmožů, ale ti byli mezitím odstaveni od vlivu na krále a chod království jako takového. Sice bez přímého vlivu, zůstali však mocní a čím dál víc se dostávají do opozice vůči králi. Dle mého názoru dojde brzy ke střetu. Oni se s tou pohanou nesmíří a budou chtít získat zpátky svůj vliv, který jejich rody měly po staletí.“

„A z toho vyvozuješ co?“

„Že král buď napraví svou chybu, nebo oni začnou situaci řešit silou.“

„A to mám čekat?!“ vybouchl Visconti. „Lombardie už sice není republikou v pravém slova smyslu, ale abych zakotvil stávající uspořádání, je bezpodmínečně nutné, aby se stala vévodstvím. Ale bez požehnání římského krále se jím, bohužel, nestane. A tys to měl zařídit! A pro tuto chvíli je mi jedno, jaké kontakty jsi tam navázal. Protože tvá mise nepřinesla žádný výsledek.“