Roman Cílek

ZÁKON PADLÉHO KONĚ

Dvanáct neobyčejných kriminálních příběhů

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek, 2010

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2010

ISBN 978-80-243-5455-2

Úvodem

„Lidské osudy se podobají spleti drátů nabitých elektřinou. Stačí nevhodný dotek a drama se dá do pohybu,“ říká v jednom ze dvanácti vzrušujících příběhů, z nichž se skládá tato knížka, psycholožka Judita Svárová, jíž její přátelé říkají doktorka přes duši. A padla-li zmínka o Juditiných přátelích, čtenáři detektivek z nakladatelství MOBA již dobře vědí, o koho jde: advokát, soukromý detektiv a policejní vyšetřovatel. Čtveřice, která stejně jako tomu bylo předtím (knihy Sen o šibenici a Úkol pro spolehlivého kata) svérázným způsobem zápolí se světem dobou poznamenaného zločinu a z řádu věcí vykolejených a tím často i nenapravitelných lidských počinů.

Kapitola první

ANDĚLÍČEK SE SPÁLENÝMI KŘÍDLY

Už abych odsud vypadl!

Chodci v seniorském věku, který se v pozdním večeru vracel z tak trochu morálně povinné a co do průběhu tudíž nijak veselé návštěvy těžce nemocného kamaráda-smolaře, jemuž se v životě pranic nevydařilo a už měl zatraceně málo času k tomu, aby to napravil, se v téhle stejně tak odumírající městské čtvrti, kam zabloudil jen málokdy, ani trochu nelíbilo. Na všem, co viděl kolem, se držel povlak špíny, a jak tak spěchal a zadýchával se, chtě nechtě nabíral do nosu, úst i plic kromě prachu i odporný mu pach hniloby a moči. Chodník samá díra a sprejery pomalované činžáky po obou stranách ulice připomínaly vykotlané zuby. Prý má tahle stará zástavba brzy zmizet a vznikne tu čtvrť nových obytných domů pro ty, kteří mají vyšší nároky. Už aby se tak stalo! Jenomže, napadlo ho, kam v tom případě půjdou lidi, co tu za těmi zaprášenými okny po celé generace bydlí a na něco lepšího si určitě za celý život nenašetřili…?

No, naštěstí to není moje starost, pomyslel si úlevně.

A taky sám sobě v duchu zanadával, že si na tenhle samaritánský výlet, když už se pro něj pod tlakem svědomí či bůhvíčeho jiného rozhodl, nevzal auto, mohl mít v téhle chvíli polovinu zpáteční cesty za sebou – a ne se tu takhle upoceně potácet.

Ve skutečnosti se tak úplně nepotácel.

O potácení se mnohem pravdivěji dalo mluvit u dívky, velmi mladé dívky, která se těsně před spěchajícím chodcem náhle vynořila z průjezdu. I ona na něho zapůsobila zanedbaně a tudíž sem jaksi zapadala. Muž se jí chtěl skoro až štítivě vyhnout, ale nepodařilo se mu to.

Vztáhla k němu ruce.

Nebyla to však milostná nabídka, jak by mohl dle okolností předpokládat.

„Pane, prosím vás!“ zasténala, pak se sesunula na zem.

„No jo, chlast a feťáctví – to je to jediné, co umíte,“ ušklíbl se, a protože svou náturou nepatřil mezi filantropy a nemínil se touhle epizodou zdržovat, dívčino tělo prostě překročil a hodlal pokračovat v cestě.

„Prosím vás…“ zopakovala za jeho zády.

Znělo to ještě bolestivěji než předtím, a tudíž mu to přece jen nedalo. Ohlédl se a strnul: zpod těla dívky, která nyní už nebyla schopna říci další slovo a jenom chrčela, vytékal na špinavý chodník pramínek krve.

„Zatraceně,“ zaklel chlapík.

A pochopil, že nyní utéci nemůže.

Hmátl do kapsy saka pro mobil, ale protože nebyl milovníkem přístroje, který mu byl manželkou povinně přidělen v rámci vánočního dobrodiní, nebyl si jist, zda je ta obtěžující věcička dostatečně dobita, vybavena kreditem a nutnými položkami v seznamu.

Měl štěstí: přístroj byl připraven k plnění svých úkolů.

Štěstí – no, jak se to vezme…

♦ ♦ ♦

Zásah zdravotníků měl podobu skoro jako ze scénáře televizního seriálu. Kvílení sirény, rychlé pohyby sehraného dvoučlenného týmu, klečící lékař, který přiložil prsty pravé ruky ke krční tepně ležící dívky, pak její tělo otočil a vysoukal zakrvácený svetřík.

Řidič mezitím vytáhl z vozu nosítka.

„Mám zavolat do špitálu, aby připravili operační sál?“ zeptal se.

Doktor zavrtěl hlavou a bylo tím gestem řečeno vše.

„Není třeba, Josefe. Nakládat ji bude někdo jiný. Ty dvě bodné rány byly k nepřežití.“

Šofér sanitky, sám táta zhruba stejně staré a také občas trochu zlobící holky, jenom pokrčil rameny, vzdychl, nosítka zasunul po kolejničkách zase nazpět a s hekáním se nasoukal do kabiny.

„Zavolej, ať sebou policajti a pohřebáci hoděj!“ křikl za ním lékař.

Přikývl a věrně tlumočil vzkaz.

♦ ♦ ♦

Hodili sebou dle svých možností.

A už po pár desítkách minut začínalo vycházet najevo, že leccos z toho, co je čekalo, bude složitější, než jak jim to v černobílé podobě podal jediný svědek, který kromě toho skoro až otravně dával najevo, že ho takováhle zdržující a obtěžující smůla neměla potkat – a že kdyby si k návštěvě marodícího kamaráda v téhle hrůzné čtvrti vzal auťák, tak by se všemu šťastně vyhnul.

„S tím my holt nic nenaděláme, pane,“ usadil ho jeden z policistů. „Za přidělování smůly nebo štěstí nejsme placeni.“

Uznal to, ale rozčilovat se nepřestal.

„Řekl jste ve své výpovědi, že děvče, které prakticky přímo proti vám vyběhlo z průjezdu, působilo zanedbaně. Trváte na tom?“

„Ovšemže trvám. Proč bych měl říkat něco jiného, než si myslím?“

Takže zanedbaně působící.

Pouze však pro neznalce. Boty, které by byl svědek schopen popsat jako okopané tenisky, se v této originální verzi nedají pořídit levněji než za dvanáct set korun, džíny za tisícovku, svetřík v téže cenové kategorii, kožená bunda byla značková. Ušní boltce měla ozdobené zlatými náušnicemi i záušnicemi, u krku zlatý řetěz, také prsteny na rukou neměly pouťovou podobu. Takže žádná chudinka, která by tam na té ušmudlané ulici žadonila o mzdu za narychlo odbytý tělesný úkon. To určitě ne: v zadní kapse kalhot měla sedm zmuchlaných tisícikorun, jednu pětisetkorunu, sedm stokorun, v mincích devět korun.

Dost peněz na údajně zanedbanou holčinu.

Zato však žádný průkaz totožnosti.

A nikdo ji tu prý neznal. Nikdo nevěděl, kde se vzala v tom průchodu, odkud se dle svědka vypotácela na chodník, aby tam naposledy vydechla. Kam šla, odkud? Kam šel a odkud přišel člověk, který ji z důvodů rovněž nejasných bodl? Průchod vedl na dvůr, který byl společný pro celý blok okolních barabizen a měl dohromady šest východů. Chytře, zatraceně chytře zvolené místo pro toho, kdo chtěl zabít a pak procházkovým krokem v klidu odkráčet.

Dobře to vymyslel, ten bodající hajzl.

Pátrači se samozřejmě, jak bylo jejich povinností, rozběhli po bytech, odkud mohli lidé něco vidět, kde mohli něco slyšet. Jak se dalo předpokládat: neviděli, neslyšeli. Nebo trochu málo viděli i slyšeli, ale raději si své prožitky z obav před zbytečnými osobními komplikacemi nechávali sami pro sebe.

♦ ♦ ♦

Sami pro sebe si své dojmy nemohli nechat soudní lékaři.

Zkoumali a zkoumali, věk zavražděné odhadli mezi sedmnácti a osmnácti lety, načež v podstatě potvrdili diagnózu lékaře ze záchranky: šlo o dvě život bezprostředně ohrožující rány dlouhým ostrým nástrojem do krajiny srdeční. Na vyšetřovatelovu přímou otázku, jakého tělesného výkonu mohla být poraněná po činu ještě schopna, odpověděli s opatrností jim vlastní, že tyto reakce mají ryze individuální podobu, někdy prý lze žít, pohybovat se a dokonce se i částečně vyjadřovat ještě několik desítek vteřin, jindy nastane poúrazový šok, který zcela zablokuje sebenepatrnější pohyb. Nebyly však zjištěny žádné stopy po předchozím zápasu či sebeobraně, tedy škrábance či krevní podlitiny. Pannou dívka již delší čas nebyla, což patologové ostatně ani neočekávali, dle všeho vedla čilý sexuální život, ale neprokázalo se těhotenství, pohlavní choroba či sperma v pochvě a jejím okolí. V žaludku zůstala natrávenina, pravděpodobně grilované hovězí maso a bramborové hranolky s vejcem a zeleninovou oblohou. Z toho se dalo odvodit jednak to, že zavražděná musela naposledy jíst nejpozději dvě a půl hodiny před smrtí, a také to, že podobné minutky se připravují převážně v restauracích vyšší cenové úrovně.

Na závěr si doktoři schovali bonbonek.

Byly jím na dívčině těle se nacházející četné a jednoznačné vysvětlení nabízející vpichy po injekční jehle, což dávalo za pravdu osamělému chodci, který byl posledním, kdo se s poškozenou v posledních okamžicích jejího života setkal a již v prvotní reakci ji spojil s feťáctvím. Shodnou řečí se vyjádřily laboratorní testy, jež prokázaly nejen lehkou podnapilost, ale hlavně pravděpodobnou závislost na drogách, ze všeho nejvíc těch, které se připravují jednoduchými a vesměs nepříliš kvalitními chemickými procesy ze snadněji dostupných léčiv.

„Takže tu máme zamordovanou feťačku beze jména,“ shrnul nikoli ideální stav věcí šéf vyšetřovací skupiny major Jindřich Ditrich, ale do předepsaného úředního záznamu to přece jen musel vyjádřit poněkud jinými slovy.

♦ ♦ ♦

Neidentifikovaná poškozená – toť moc ošklivé sousloví.

Nejen z hlediska zvukomalebnosti a jazykové čistoty, ale i z čistě reálného výchozího postavení těch, jimž bylo uloženo objasnit podstatu, motiv i pachatele násilného trestného činu. Špatně, moc špatně se hledá ten, kdo zabíjel, když se neví, koho vlastně zabíjel.

Co s tím podniknout?

„Ta dívčina rozhodně nebyla nějakou lehce přehlédnutelnou puťkou. Na místě činu a v tamním okolí ji prý sice nikdo neznal, aspoň to všichni tvrdí, ale někde jinde, odkud přišla, to mohlo být úplně jinak,“ padlo v těkavém hovoru na operativní poradě.

„Rozumím tomu tak, že by bylo dobré oslovit veřejnost. Už mne to také napadlo. Takže souhlasím,“ kývl Ditrich.

Učinili tedy, co bylo třeba učinit.

Upravená tvář zabitého děvčete spolu s popisem toho, co měla na sobě a u sebe, se v rámci mimořádné relace objevila na televizní obrazovce. Hned poté zaznamenaly operátorky několik ohlasů. Poté, co došlo k oddělení vždy se v podobných případech vyskytujících plev od zrna, zůstaly na dně síta tři zhruba shodné údaje, které se po následném prověření ukázaly jako pravdivé.

Mrtvá přestala být bezejmennou.

Tou, která zemřela mladá a tudíž již nikdy nezestárne, byla nedávno sedmnáctiletá Petruška Jarmusová. Docházela do druhého ročníku luxusně vedeného soukromého kadeřnického učiliště, kde se kromě všeho možného i nemožného, co se týkalo vlasů, specializovali také na módní úpravy nehtů. Přesněji řečeno: měla do toho učiliště docházet, ale příliš často nedocházela. Protože byla takřečeno přespolní, bydlela přes týden v nikoli levném ubytovacím zařízení, jež patřilo všestranně podnikatelsky činnému majiteli učiliště. Přesněji řečeno: měla bydlet, ale vídaly ji tam její kolegyňky, a to zejména v poslední době, jen občas.

♦ ♦ ♦

Odkud se odpíchnout?

Od Petruščiny rodiny?

Od předpokládaných intimních partnerů?

Od světa, jemuž se říká feťácký – protože z nějakého zdroje přece musela drogu dostávat?

Zkusili všechno.

Andělíček – tak se prý půvabné a skoro pořád, někdy i trochu navykle usměvavé Petrušce říkalo, a ta přezdívka s ní putovala všude, kam přišla.

Jakmile však kriminalisté nahlédli pod povrch tohoto úsměvu, ukázalo se, že ani andělé to nemají v pozemském životě jednoduché. Před třemi roky se Petrušce rozvedli rodiče, což ona sama zaplatila prudkým zhoršením školního prospěchu i chování. „To je bohužel v podobných situacích zcela běžný jev,“ vyjádřila se sociální pracovnice, za níž si policisté zašli. Běžným jevem však není, že se Petrušce tím, co se odehrálo, téměř až skokově změnila rodinná životní úroveň. A to z materiálního hlediska nikoli k horšímu, jak je to v porozvodových obdobích častější, ale doslova naopak. Což nezapříčinil samozřejmě rozvod jako takový, ale spíš to, co brzy následovalo: maminčin sňatek s mužem, v jehož objetí se zřejmě neocitla poprvé až po rozvodu. Z paní Jarmusové, manželky odborného učitele, náruživého čtenáře a příležitostného přispěvatele do kulturních rubrik novin a časopisů, se stala milostivá paní Krejčíková, choť často leckde po světě cestujícího podnikatele se širokým záběrem svého konání: od automobilů, přes starožitnosti až k nemovitostem. Jedináček Petruška Jarmusová zůstala sice co do příjmení Jarmusovou, ostatní změny se jí však nemohly nedotknout. Stěhování z panelákového bytu dva plus jedna do vily na okraji městečka, kde poprvé v životě měla svůj vlastní pokoj, nebylo sice nic tak nepříjemného, vyskytovala se tu však přece jen mnohá ale.

Ve vile se jí líbilo – ale stýskalo se jí po otci.

Co do finančních prostředků ve formě kapesného na tom byla nyní nesrovnatelně líp – ale díky tomu přišla o některé závistivěji založené přátele, kteří se s tím nedokázali vyrovnat.

Mohla si nyní mezi klukovskými zájemci o svou osobu vybírat – ale podvědomě každého z nich kádrovala z hlediska, zda jejich nápadnictví má nezištnou podobu a zda roli nehraje také to, že Petruška patří nyní do kasty vyvolenců…

A tak dále, a tak dále.

Politováníhodnými chudáky bývají bohaté dětičky!

Jaký div, že ze svých pozlacených klícek často až panicky prchají. Dopadlo to tak po čím dál častějších domácích střetech i u Petrušky. Kopala kolem sebe jako šílená a brzy bylo jasné, že takhle to pod jednou střechou dál nepůjde, protože by se dříve či později všichni zbláznili. Hledalo se jakékoli řešení a díky známostem otčíma Krejčíka se našlo v podobě přechodu do nóbl kadeřnického učiliště v pár desítek kilometrů vzdáleném krajském městě, kde byla i možnost do jisté míry kontrolovaného ubytování v průběhu všedních dnů týdne.

To je ono! radovala se paní Krejčíková-Jarmusová.

Ale nebylo, zase nebylo.

Petruška po krátkém čase rozkoukávání přestala respektovat i dohodnuté víkendové návraty k rodinnému krbu, dokonce o dosavadní štědré kapesné se prý – podle údajů maminky a otčíma – přestala zajímat a opovržlivě dala najevo, že si peníze umí obstarat bez jejich přispění, bojkotovala učiliště i ubytovnu, začala si prostě žít po svém. Se vším všudy: se střídáním známostí, s rozhazováním peněz, o jejichž původu nikdo nic netušil, s příslušností k dost pochybné partě, pak o něco později k ještě o něco horší, nakonec – jak se to tak dalo z průběhu děje očekávat – přičichla k pití a posléze i k drogám…

Stav věcí se pro ni skláněl v čím dál nenávratnějším úhlu.

Skoro jako paluba na potápějícím se Titaniku.

♦ ♦ ♦

Co však pohledávala v onom zasmrádlém průjezdu?

Ona – vybíravý Andělíček, kterého znali v nejznámějších klubech a diskotékách?

Podle všech vnějších okolností a dle výpovědí několika obtížně získaných náhodných svědků se na místo, které se jí stalo osudným, dostavila dobrovolně. Přes všechno titěrné úsilí se nepodařilo zjistit, co dělala v několika předchozích hodinách a kde například jedla, ale sem přijela linkovým autobusem z centra města a zbytek došla napůl vylidněnými periferními ulicemi pěšky: kráčela sama a tak jako vždy a všude s bezstarostně andělíčkovským úsměvem na tváři.

Proč?

S kým se měla v těchto nelákavých místech sejít?

Za kým šla?

Koho sháněla, či kdo ji sem vylákal?

Nikdo nedokázal odpovědět, pročež se i motiv vraždy jevil jako když ne záhadný, tak aspoň nejasný. Vypočítávali si to skoro na prstech: jestliže pachatel svou oběť neznásilnil, neoloupil… co zbývalo? Msta? Nenávist? Bizarní shoda nějakých náhod? Zášť vůči ní osobně – či snad někomu jinému, třeba vůči jejímu bohatému, vlivnému a kdovíjak férově či neférově podnikajícímu nevlastnímu otci? K takové pohnutce by ovšem spíš pasoval únos, a o nic takového se ten, který připravil Petrušku o život, ani nepokusil, nýbrž prostě jenom bodl a bodl. Nenávistně? Účelově? S touhou ji bůhví kvůli čemu jednou provždy umlčet? Anebo z jiného soudku: člověk, který je v té či oné míře závislý na drogách, nikdy není solitérem, nacházejícím se mimo čas a prostor, vždy tu musí být někdo, kdo mu žádané a pak už nepostradatelné potěšení v hmotné podobě dodává – že by tedy v tom průjezdu šlo o schůzku s utajeným dodavatelem?

Otázek přibývalo jako dětí v romské rodině.

Jak je možné, že vrah připustil, aby oběť jeho činu doklopýtala až na ulici? Vždyť ji mohl snadno zastavit, případně zasadit další, tedy třetí bodnou ránu. Takhle se přece vystavoval reálnému nebezpečí, že Petruška Jarmusová útok přežije a bude vypovídat. Koneckonců: jak málo stačilo k tomu, aby kromě opakovaného zasténání „Pane, prosím vás…“ ze sebe dostala ještě dvě tři slova, která by mohla mít klíčový význam? Pramálo se podařilo zjistit nejen o pachatelově chování při vraždě samotné, ale i bezprostředně po ní. K míře znalostí nepřispěla ani pátrací fenka Bella, která se neměla čeho chytit. Pachová stopa ji vedla zpátky na ulici, tedy ve směru Petruščiných tápavých kročejů po zranění, což znamenalo, že ten druhý – ten, který zabil – buďto zůstal v domě, nebo pravděpodobněji použil některého z pěti zbývajících východů.

♦ ♦ ♦

Bylo třeba nahlédnout i dále nazpět.

Jak a s kým Andělíček trávil své dny a noci?

Pachtili se s těmito dotazy na rtech za dalšími a dalšími svědky, sepisovali nové a nové protokoly, ale výsledek jako kdyby se jim rozplýval pod rukama: nikde žádný pevný bod, jehož by se mohli zachytit.

„Byla divná.“

To jediné se jako leitmotiv prolínalo vším, co se dozvěděli. Mezi svými kolegyněmi na učilišti a v ubytovně neměla jedinou spřízněnou duši. A svou nadřazenost, vycházející nejen z jejího půvabu, ale i z toho, že na vše, co si ráčila žádat, měla dostatek peněz, dávala prý najevo až neomaleně. A to i mezi lidmi, které kriminalisté zpočátku považovali za členy její party. Podobná společenství nemají sice psané zákony, leč určitá pravidla se zde dodržují, například zákon mlčení, který si příliš nezadá s mafiánskou omertou. Jde-li však o vraždu, hráz solidarity se dost často bortí. Ale ani tato skutečnost tentokrát nepřispěla ke kloudnému výsledku.

Slyšeli zase to samé:

„Víte… ona byla úplně jiná než my ostatní. Jako kdyby mezi nás vlastně nepatřila. Dokonce ani ze žádným z našich kluků si nikdy nezačala. Snad si ta holka myslela na někoho o hodně lepšího.“

Nebo:

„Opatřovala si všechen fet sama, měla na to a byla i v tomhle směru sobecká.“

A taky:

„Nikdy s námi nic doopravdy neprožívala, byla to pro ni záležitost pouhé rozmařilosti,“ vyslechli od mladíka v brejličkách z časů Beatles, což přeloženo do jazyka neznalých znamenalo, že její feťáčtí známí nebyli schopni pochopit, proč si vlastně chtěla píchat, když s nimi nesdílela žádné sny, žádné odlehčení, žádné plachtění ve volném prostoru představ, nic z toho, co se po droze dostavuje a kvůli čemu se to dělá.

A lidé kolem ní jí nedůvěřovali, což policisty zaujalo.

„Jo, je to tak: zbytečně moc mluvila, nedávala si pozor na jazyk a pohybovala se kromě nás ještě mezi bůhvíjakými jinými lidmi,“ řekl jeden z těch, kteří ji znali.

„Byla tím pro vás nebezpečná?“ položil major Ditrich logicky navazující otázku.

Svědek pokrčil rameny a neřekl ne.

No ovšem: jako motiv by to mohlo být docela zajímavé – nebezpeční lidé jsou přece odjakživa a všude rizikovou skupinou.

Mohlo být. Nic víc.

♦ ♦ ♦

Točili se jako v bludném kruhu.

Mrtvé stadium.

Předpokoj toho, čemu se říká totální neúspěch.

Naštěstí k tomu nejhoršímu shodou náhod nedošlo. Jako deus ex machina, antický posel z nebes, se v krizové chvíli dostavil na policii správce budovy, kde svou činnost provozovalo ono luxusní kadeřnické a nehtové učiliště, kam Petruška víc nedocházela, než docházela. Prý se v objektu, který se nachází v domě, co už nějaká ta léta pamatuje, pustili do malování, začal správce rozvláčně vykládat, načež se konečně dopracoval k tomu, co chtěl vyjádřit: v šatně učnic, či žákyň, jak to znělo líp, bylo třeba uvolnit prostor a odtáhnout skříňky od stěn.

No a co? mysleli si a netrpělivě čekali na pointu.

Dočkali se.

„A tohleto jsme v úkrytu za skříňkami našli,“ oznámil onen dobrý muž.

Předmět, označený jako ‚tohleto‘, měl podobu obálky s kolekcí dvanácti kusů barevných fotografií. Ne ovšem lecjakých. Na šesti z nich předváděla slečna Jarmusová, řečená Andělíček, všechno, čím ji příroda obdařila, a to tak, aby vynikly detaily, jimiž se ženy druhově odlišují od mužů. Ještě pozoruhodnější bylo ovšem zbývajících šest snímků, z nichž se však v obálce zachovala jen torza. I tady se v hlavní roli vyskytovala Petruška, nešlo však na rozdíl od těch druhých o portréty, ale o záběry jaksi akční. Akční ve dvou, přičemž ten druhý účinkující, dle náznaků nepochybně mužského rodu, byl ze zobrazovaných ploch pečlivě odstřižen.

„A hergot!“ pronesl jeden z kriminalistů.

„Snad se vám to, pánové, hodí,“ rozpačitě se vyjádřil kadeřnický domovník.

Zahrnuli ho chválou a sami pro sebe si nechali nevděčnickou poznámku, že ještě více by je potěšil, kdyby všech dvanáct fotek bylo jaksi vcelku. Tedy i s tím chlapem, jemuž Andělíček předváděl všechny divy světa.

♦ ♦ ♦

„Chci, aby se na to z odstupu podíval někdo další, nejlépe ze všeho ženská,“ oznámil na poradě major Ditrich a ukázal na štos papírů, který se do složky s Petruščiným jménem na obálce navršil.

Rozuměli mu.

Už to všechno nahlíželi příliš zblízka a každý list tolikrát četli a porovnávali s jinými, že začínali trpět profesní slepotou.

„Máš na mysli někoho konkrétního?“ zeptal se jeden z jeho lidí.

„Jistě. A vy víte, o koho kráčí. Zjistěte, jestli toho nemá moc a byla by ochotná.“

Moc toho samozřejmě měla.

Ale když jí dopověděli, že jde o ubodání sedmnáctileté holky-feťačky, zarazila se, několika škrty přehodnotila údaje ve svém diáři, kývla – a dostavila se. Samozřejmě se jednalo o psycholožku PhDr. Juditu Svárovou, která jim svými vrcholně ženskými a intuitivními schopnostmi párkrát pomohla. Někdy šlo jen o náznak myšlenkové pocitové zkratky, jindy stačilo v rámci psychologického portrétu potenciálního pachatele drobné přiťuknutí…

„Kolik času mi dáte na přečtení spisu?“ zeptala se nyní.

„Skoro žádný,“ odpověděl jí Jindřich Ditrich tak, jak s ní byl zvyklý mluvit.

„Aha. Jste v tísni?“

„Jo.“

„Takže je to jako obvykle. Nezdržuj se tedy, Jindro, zbytečnými proslovy. Uvolni mi na pár hodin kancelář, kde mne nebude nikdo otravovat a budu moci i takhle v krátké sukni sedět s nohama na stole, zásobte mne kafem a lahví minerálky, na záchod si umím dojít sama,“ řekla, popadla složku do náručí a vykročila ke dveřím.

„Hergot, to je ženská jako řemen. A ještě k tomu docela šik,“ vyjádřil se služebně nejmladší ze skupiny, který ji viděl poprvé.

„To jo, stála by za hřích,“ uchechtl se jeho kolega, „ale doma bys ji nafurt mít nechtěl, co?“

♦ ♦ ♦

Pár hodin se rovnalo čtyřem hodinám.

Vrátila se do majorovy kanceláře, měla unavené a jaksi i obolavělé oči, narovnala zapůjčené papíry na stůl a bez obalu požádala: „Dej mi štamprli čehokoliv, co se dá pít. A nechci od tebe slyšet povídání o tom, co všechno se ve službě nesmí.“

Povídání odpadlo a dostala gruzínský koňak.

„Andělíček,“ prohodila zamyšleně, když dopila a hlavou ukázala ke spisu. „No… nedivím se, že jste z toho nervózní. Spousta mylných stop, slepých ramen, ve výpovědích kila jalového povídání, které nikam nevede.“

„Přesně tak,“ ušklíbl se Ditrich. „Ale když už jsem do tebe, Juditko, investoval ten zakázaný koňak, povíš mi taky něco, co nevím? Jednou jsi řekla, že vaší ornou brázdou jsou nikoli jen samotná fakta, ale hlavně pocity z faktů. Dodnes si to pamatuji.“

„Chytrý,“ ocenila ho. „Je to tak. Ani dnes ti nic jiného nenabídnu, i kdybys do mne toho koňaku nalil celou flašku. Myslím si, že ta holka byla přes všechno své pozlacení a parádní hadříky navrch i vespod velký chudák. Rozervaný, nešťastný, do hloubky duše trpící chudák, nosící v sobě jakési bobtnající trauma. Ten její okázalý úsměv, ta její zdánlivě bohorovná nadřazenost, to byl dobře zvládnutý mimikr, jímž se bránila nejen před světem, ale asi i sama před sebou. Jenomže člověk, který takhle žije a přežívá, dokáže být i notně zlý. Andělíček…! Andělíček se spálenými křídly, básník by vzletněji řekl, že se sežehlými, ale to je o zlomení jazyka. Hele, vnímáš to, co ti tu kážu?“

Přikývl: „Jsem sice jen obyčejný český policajt, ale snažím se.“

„Aspoň že to.“

„A dál, co dál…? Pokaždé sis, Judito, ze spisu vypsala do bloku pár vět, které tě v bůhvíjakém kontextu zaujaly. Tentokrát ne?“

„Proč by ne? A dokonce jsou ty věty, jak jsi kupodivu uhodl, vskutku jen dvě. Čímsi se mi sepjaly dohromady. „Ale bacha,“ zahrozila mu prstem, „je to jen dojmologie a mohu se zgruntu mýlit. Byla bych tudíž nerada, abyste z náznaku, který se z toho nabízí, dělali předčasné závěry. Burcování goril ze zásahového komanda a vykopávání dveří, to není můj šálek čaje. S tím nechci mít nic společného a myji si ruce jako ten starý dobrý Pilát…“

„Hergot, dozvím se ty dvě věty?!“ přerušil ji a natáhl ruku pro její blok.

„Ne,“ ucukla rukou, „přečtu ti je sama. Ve výpovědi jedné z jejích spoluučnic, nebo jak se jim dnes vlastně říká, se jedna z nich jen tak mimochodem a vlastně i závistivě zmiňuje, že – cituji – ‚Petrušce se to žilo, když do ní solil prachy nějaký dědek, který se asi bál průseru‘… Počkej, nepřerušuj mě!“ přidala na hlase, když si všimla, že její posluchač se nadechuje k námitce. „Já vím, že jste to nepřehlédli a nějakého toho movitého dědka jste určitě hledali, leč zatím nenašli. Poslechni si ale, Jindřichu, ještě tu druhou větu. Zní takhle: ‚Vždyť já ji pořádně ani neznám.‘ Tahle slova na mne, když je takhle dost sprostě vytrhnu z kontextu, působí zatraceně alibisticky. Asi ti teď dochází, kdo je vyslovil. Ze mne ono jméno nahlas k vyřčení nedostaneš, i kdybys mě tu natahoval na skřipec, ale na rozdíl od svých zvyklostí připojím osobní poznámku. Leccos o sobě my dva víme, takže je ti známo, že jsem ve svém druhém, a taky již odepsaném manželství vyfasovala nevlastní dítko, které mi občas lezlo na nervy, ale takhle odtažitě bych se o něm vyjádřit nedokázala.“

„Ty myslíš…?“

Zvedla ruce nad hlavu. „Ó ne, zadrž! Myšlení je přece vyhrazeno pouze mužům. Já jsem pouhá žena a navíc trhlá psycholožka.“

„No počkej… Samozřejmě jsme si ověřovali každého v Petruščině okolí – ale jakýpak dědek?!“ Zalistoval v papírech před sebou. „Vždyť panu Stanislavu Krejčíkovi ještě není ani čtyřicet.“

Doktorka zaklonila hlavu a rozesmála se tak, jak si to spolu se zachováním důstojnosti může s plnou parádou dovolit jen málokterá ženská. „Krucinál, copak ty ses narodil už jako dospělák s touhle tvou policajtskou hodností? Nikdy ti nebylo sedmnáct? A jestli jo, čím pro tebe tehdy byla čtyřicetiletá ženská – tedy pokročilá dorostenka zhruba v mém věku. Bábou, ne?!“

♦ ♦ ♦

Gorily ze zásahovky si tentokrát neužily.

Žádné vykopávání dveří se nekonalo.

Zato momentu překvapení se využilo do mrtě. Natolik do mrtě, že otčím Stanislav Krejčík zkrátil skoro až povinný rituál zapíracích tanečků na minimum. Hned poté začal podlézavým přiznáváním a očerňováním té, která se už nemohla bránit, žadonit o polehčující okolnosti. Ano, prosím, lituje toho, že Petru nebyl schopen brát jen jako dceru své nové manželky, líbila se mu, moc líbila, přitahovala ho, snažil se ji získat, už koncem loňského roku tomu tak bylo, ale nic zase tak zvláštního by se nestalo, kdyby mu prý potom sama a s takovou vynalézavostí nevycházela vstříc a posléze ho nezačala vydírat…

„Nechtějte po mně, abych toho sraba musela poslouchat,“ odvrátila se PhDr. Judita Svárová od přístroje, jímž se průběh výslechu přenášel do sousední místnosti.

Dovolili jí neposlouchat.

Oni sami poslouchat museli.

A slyšeli.

„Četli jste knížku o Lolitě – nebo viděli ten film?“ zkoušel to na ně podnikatel Krejčík se znalostmi kumštu. „Přesně taková byla. Andělíček! Rozmazlená a náladová, pohrávala si se mnou dle své libosti. A zkažená byla… snad až do morku kosti zkažená.“

„Nemyslíte,“ namítl major Ditrich, protože už se to nedalo vydržet, „že jste na tom měl i svůj podíl?“

Zarazil se: „Podíl? No, možná svým způsobem zpočátku, pak už si jela podle svého – ale za moje peníze, za čím dál víc mých peněz. Dokonce… dokonce i byt jsem jí musel ve městě najmout, aby nemusela noc co noc jezdit na svou ubytovnu. Kdoví, co všechno se v té garsonce dělo, když jsem tam nebyl. Já… já mohu mluvit jen o tom, co jsem sám zažil. Fascinovaly ji pornokazety, kterých si nakupovala vždy plnou igelitku. Pouštěla si je pořád dokola a chtěla dokázat všechno, co dělaly tamty ženské. Litovala třeba, že nemůže obsluhovat současně dva mužské, chtěla by prý slyšet jejich vzdechy a výkřiky. A když jsem odmítl nějaké to milování ve třech, prosadila si aspoň ten fotoaparát. Předváděla se mi před objektivem, pak si vynutila, že na záběrech musíme být oba, vymýšlela si nejrůznější absurdity a s cynickými poznámkami mi je vnucovala. Pořád jako by mne tím i za něco trestala. Připadal jsem si pak už jako v blázinci.“

„Vaše manželka neměla o ničem z toho, co nám tu říkáte, ani tušení?“

„Domnívám se, že ne.“

„Nepodivovala se vaší časté nepřítomnosti?“

Pokrčil rameny. „To snad ani ne. Vždy jsem hodně času trávil na služebních cestách, na to byla zvyklá. V tom problém nebyl. Jenom a jenom v Petrušce, u níž se vůbec nedalo předpokládat, co udělá. Vymkla se mi z rukou a nebylo možné ji nějak usměrnit, nebo aspoň přibrzdit. Kdybyste tušili, jak často jsem litoval toho, že jsem si s tou holkou vůbec něco začal. To už… to už jsem tušil, že to…“