Vlastimil Vondruška

MSTA PÍSECKÉ PANNY

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5760-7

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Už dlouho nebylo tak nádherné léto. Od rána se nad hlavami křesťanů klenulo jasné modré nebe bez mráčku, slunce hladilo zem zlatými paprsky, k večeru pak přicházely vlahé deštíky, které ochlazovaly horký a dusný vzduch. Země přijímala tu životodárnou sílu, za níž se odvděčovala bujnou vegetací. Stromy, keře i tráva byly nádherně zelené a na polích zlátly klasy obilí. Tak nějak by mohli teologové popisovat ráj. Ale nepopisovali, protože na rozdíl od ráje nežili na zemi andělé, ale pouze křesťané, někteří bohabojní, jiní hříšní, a někteří dokonce zločinní a krutí.

Ota ze Zástřizlí byl pomocníkem královského prokurátora a správce severních Čech Oldřicha z Chlumu. Z neznámého důvodu ho všichni od mládí oslovovali jako panoše, i když jako panoš nikomu nesloužil a byl už dospělý rytíř. Ota však neprotestoval, naopak, jemu se ten titul líbil. On sám byl průměrný křesťan, rozhodně nepatřil mezi ty nejbohabojnější, ale nebyl ani z těch, kteří by měli duši obtíženou smrtelnými hříchy. Oldřich z Chlumu ho kdysi přijal do svých služeb a dal jeho životu nový smysl. Díky němu se začal dívat na svět jinýma očima a pochopil, že Bůh dal rytířům do rukou meče, aby jimi chránili bezbranné, nevinné a slabé.

Kazatelé by řekli, že to je smysl vznešený a ušlechtilý, ale to by byla jen prázdná slova, jaká se hlásala z každé kazatelny. Skutečnou touhu po spravedlnosti by nikdo neměl hlásat jen proto, aby byl všem lidem na odiv. Ota dospěl k přesvědčení, že spravedlnost není masopustní maškaráda, která se producíruje po ulicích, ale měla by to být přirozená potřeba duše. A tím se na rozdíl od mnohých mocných řídil. Proto byl při vyšetřování zločinů pro Oldřicha z Chlumu cenným pomocníkem a jejich vztah byl spíše pevným přátelstvím než čímkoli jiným.

Ota ze Zástřizlí byl urostlý mládenec se světlými vlasy, nakadeřenými podle poslední německé módy. Rád se hezky oblékal, měl příjemný hlas a uměl poutavě hovořit. On sám rozhodně světec nebyl. Snažil se však jednat čestně i ve chvílích, které by církevní mravokárci označili jako hřích. Jeho hříchy totiž nebyly z těch, které by škodily jiným křesťanům. Měl rád hezké a zábavné dívky a nenašla se jediná, která by si stěžovala, že jí ublížil. Některé sice posmutněle dodávaly, že by je mohl navštěvovat častěji, byly i takové, které by ho rády odvedly k oltáři, ale tohle byla jediná věc, ve které panoš Ota odmítal dívkám vyhovět. Navzdory své zdánlivé ležérnosti a bezstarostnosti byl však nesmírně odpovědný. Teď se nudil.

Do královského města Písku přijel v polovině léta, aby tu vyčkal na příjezd svého pána. Oldřich z Chlumu s řadou jiných velmožů doprovázel českého krále Přemysla II. Otakara na cestě do Štýrska. V Písku se měl královský dvůr zastavit na zpáteční cestě. Chystalo se zasedání zemského soudu, na němž se měly urovnat spory jihočeských urozených rodů. Šlechta v celé zemi vedla rozbroje neustále, ale v jižních Čechách byla situace o to složitější, že proti sobě stáli mocní Vítkovci a neméně mocný Bavor ze Strakonic se svými urozenými přáteli. Toho navíc zcela nepokrytě podporoval sám panovník, což vyvolávalo v táboře pánů pětilisté růže rozhořčení. Jenže královská družina se kdesi zdržela a Ota čekal v Písku už čtvrtý den. Nic přitom nenasvědčovalo tomu, že by Přemysl II. Otakar v nejbližších dnech dorazil.

Ota si však uměl se svým časem poradit. Mezi sedm rytířských ctností patřilo kromě jízdy na koni, ovládání luku, obratnosti v boji, hry v šachy, lovu se sokoly a skládání veršů také umění plavat. Ota skutečný rytíř byl, a pokud by se nedal do služeb královského prokurátora, ale na dráhu válečníka, jistě by teď patřil mezi nejlepší v Českém království. Ale on byl spokojený s tím, čím byl a odmítal nabídky zámožných velmožů, aby se ujal velení jejich ozbrojených družin. Z kodexu rytířských ctností ho totiž bavily spíše ty, které povznášely ducha. Ovšem nejraději měl plavání. Miloval vodu a jednou se svěřil svému příteli Divišovi, který velel hradní posádce na Bezdězu, že kdyby se znovu narodil, byl by rád rybou.

„Jenže to bys musel umět mlčet. A to ty nevydržíš,“ usmál se Diviš. Navzdory jizvě, kterou měl na tváři, vypadal dobromyslně. Tedy, pokud chtěl. „A vidím tu ještě jednu potíž. Pokud vím, milostné konání ryb není zdaleka tak zajímavé, jako naše. Když si tě představím, jak se třeš někde v bahně…“ Tehdy panoš Ota mávl rezignovaně rukou, protože vysvětlovat něco vojákům, kteří nemají fantazii a poezie je jim cizí, bylo zbytečné.

Doma na Bezdězu moc příležitostí k radovánkám ve vodě neměl. Krajina kolem hradu byla bažinatá, potoky připomínaly spíše strouhy a těch několik rybníků, které tu v posledních letech vznikly, byly mělké a břehy měly porostlé rákosím. Nikde si pořádně zaplavat nemohl. Tady v Písku to však bylo něco úplně jiného.

Přímo před mohutnými hradbami královského hradu, který spolu s dominikánským klášterem uzavíral město, tekla řeka Otava. Písek byl bohaté město, protože tu stál kamenný most, jediný na míle daleko. Přes něj vedla zemská stezka z Pasova do Prahy a všichni obchodníci ho používali. Most sám vypadal jako pevnost. Na obou koncích ho uzavíraly mohutné věže s bránami a v nich se vybíralo mýto a clo. Protože však Ota patřil mezi královské služebníky, mohl po mostě přecházet kdykoli se mu zachtělo a zdarma.

I když bylo parné léto, v Otavě bylo vody stále dost, protože pramenila vysoko v horách u zemské hranice. Hned první den prošel panoš Ota břehy řeky oběma směry a našel si půvabnou zátočinu před palisádami Pražského předměstí. To leželo na protilehlém břehu řeky a s městem ho spojoval most. Zátočina byla opuštěná a ze všech stran ji kryly husté vrbiny. U břehu vymlela voda hlubokou tůň, v níž se skvěle plavalo.

Šenkýř ze zájezdního hostince U Zlatých hroznů, kde se panoš Ota ubytoval, mu prozradil, že tomuhle místu se říká Pod Portyčskými skálami, a kdysi se tu těžilo zlato. Tady teď trávil Ota většinu času. Tentokrát se však zpozdil, protože musel píseckému rychtáři Šebestovi vysvětlovat jakousi lapálii, která se v noci stala na ulici přímo pod oknem jeho komnaty. Dva měšťané se poprali, a kdyby Ota nezasáhl, možná by tekla krev. Jim pomohl, ale on sám ztratil na rychtě celé dopoledne vysvětlováním.

„Měl jsem je nechat, ať si rozbijí hlavy,“ ohradil se popuzeně, když písař začal jeho výpověď rozvláčně zapisovat a on musel znovu slovo po slovu opakovat celou výpověď. Písař se s každým písmenem maloval, jako by to byla iluminace v kodexu, a bylo zřejmé, že to bude chvíli trvat.

„Nezlobte se, urozený pane,“ krčil rameny rychtář, „ale každý máme své povinnosti. Copak to musím vysvětlovat zrovna vám, pomocníku královského prokurátora?“

Otu si usmířil až tím, že ho pozval na oběd. Rychtářka byla výtečná kuchařka a Šebesta měl kromě dvou synů mladou dceru s pihovatou tváří a drzým nosíkem. Ota seděl vedle ní a dobře se bavil. Proto se na břehu Otavy objevil, až když už slunce opustilo nejvyšší bod na obloze a začalo pomalu klesat k obzoru.

Nejprve se pečlivě rozhlédl, ale byla to zbytečná starost. Sem nikdo nechodil. Meč ukryl do otvoru ve vykotlané vrbě. Navzdory všemu byl opatrný. Pak ze sebe shodil oděv a po hlavě se vrhl do řeky. Miloval ten okamžik, kdy jeho rozpálené tělo objala chladivá voda. Výskl si radostí a ponořil se. Chvíli se pod hladinou proháněl, jak to dělávali bobři, a teprve když mu došel dech, vyplaval na hladinu. Prskal a zatřepal hlavou, aby z vlasů setřásal kapky vody. V tu chvíli zaslechl prasknutí větve. Okamžitě všeho nechal a obrátil se ke břehu. Zahlédl dívku, která mizela za hustými vrbinami a v náruči odnášela jeho šaty. Pokud si stačil všimnout, ta dívka vypadala pěkně a byla nahá.

Několika rychlými tempy zamířil ke břehu. Aby neztrácel čas, plaval rovnou k vrbinám. Tam byl břeh obzvláště příkrý, ale on už tu znal každý kámen. Chytil se větví skloněných k hladině a pomocí nich se vyšvihl na suchou zem. Tady začínala uzounká stezička, která vedla mezi vrbami přímo na cestu. A protože dívka porost obíhala, Ota jí tudy mohl nadběhnout. I když byl nahý a pruty vrb ho bolestivě šlehaly do těla, utíkal, co mu síly stačily. Stihl to na poslední chvíli, prchající děvče mu samo vběhlo do náruče.

„A mám tě, zlodějko,“ vyjel na ni. Jeho hlas zněl mnohem shovívavěji, než původně chtěl. Měl sice zlost, ale ta dívka byla opravdu krásná.

„Co si to dovoluješ?“ vyjela na něj ostře. Šaty si přitiskla k tělu, aby zakryla svou nahotu.

„Já?“ podivil se pobaveně. Dívka mluvila sebevědomě, nebyla zřejmě obyčejná tulačka nebo hloupá zlodějka. Odhadoval ji spíše na nevěstku nebo možná dceru některého podruha z předměstí. Smířlivě ji upozornil: „Pokud sis nevšimla, pokusila ses mne okrást.“

„Ty šaty potřebuju.“

„A můj měšec taky?“ dodal o poznání přísněji. Nelíbil se mu způsob, jakým s ním ta holka hovořila.

Dívka chvíli váhala a pak si přes hlavu přetáhla Otovu halenu. Protože byla o hlavu menší, sahala jí až do poloviny lýtek. Zbytek oděvu mu podala a kývla, aby ji následoval. Vracela se zpět na břeh řeky. Panoš Ota si rychle natáhl nohavice a pospíchal za ní. Dívka došla na místo, kde před chvílí ležely Otovy šaty, a ukázala do zdupané trávy. Ležel tam Otův měšec s penězi.

„Tady máš své stříbrňáky,“ dodala celkem zbytečně. „Nejsem zlodějka, to si vyprošuji!“

„I krádež šatů je pořád ještě krádež,“ upozornil s hranou přísností, ale hlas ho zradil. Společnost té dívky ho zjevně těšila. I ona to postřehla a lehce se usmála. Pak ukázala na dva kameny, které ležely stranou. „Neposadíme se? Asi bych ti měla něco vysvětlit.“

„Nebojíš se, že se pokusím téhle situace využít?“

„Jsi přece rytíř.“

„Proč bych měl být?“

„To mě zkoušíš? Tamhle do té vrby sis ukryl meč, sledovala jsem tě.“

Ota přikývl na znamení, že oceňuje její úsudek, a rychle se představil. Tahle dívka ho zajímala stále víc a víc. Optal se, jak jí říkají.

„Anežka,“ opáčila prostě. Panoš Ota dvorně počkal, až se posadí. Teprve pak se uvelebil vedle ní. Měla slámově zlaté vlnité vlasy, v obličeji pravidelné rysy a velké modré oči.

„Také se tu občas koupu,“ začala sama. „Zašla jsem si sem i dneska ráno. Jenže najednou se objevil nějaký člověk ve člunu. Nestihla jsem doplavat na břeh, tak jsem se ukryla tamhle v rákosí. Přistál, sebral všechny mé věci a rychle odplul. Chápeš, proč jsem se ukrývala? Modlila jsem se, aby se tu někdo objevil. A Bůh mé modlitby vyslyšel.“

„A kdyby nevyslyšel? To bys tu zůstala přes noc?“

„Než ostuda ve městě, to by bylo opravdu snad lepší přenocovat pod širým nebem.“

„Teď v létě by to nic tak strašného určitě nebylo. Já bych se tomu tedy nebránil. Nechceš to zkusit? Vidím to živě před sebou. Lehneme si do vlahé trávy, s hvězdami nad hlavou a ty si položíš hlavu na mé rameno. Umíš si tu krásu představit? Nemusíš se bát, jak jsi správně podotkla, jsem rytíř a vím, co se sluší.“

Vesele se rozesmála. Pak se na něj se šibalskými jiskřičkami v očích zadívala a optala se: „Jenže k čemu by mi bylo strávit noc pod nebeskou klenbou plnou zářivých hvězd s pěkným mladíkem po boku, kdyby se choval zdrženlivě a ctil rytířský slib cudnosti?“

„Pokud jsem řekl, že vím, co se sluší,“ uklonil se pobaveně, „pak jsem samozřejmě nechtěl naznačit, že se budu chovat zdrženlivě. Povinností rytíře je samozřejmě obejmout a zlíbat ženu tak krásnou, jako jsi ty. Pokud by to neudělal, skončila by jeho duše v pekle, neboť by to byl smrtelný hřích.“ Uchopil její ruku a dvorně ji políbil.

V její tváři se na kratinký okamžik mihl záblesk jakéhosi zmatku. Panoš Ota tenhle výraz znal a konejšivě pokračoval: „Rozumím, jsi vdaná, ale na mé mlčení se můžeš spolehnout.“

„Jsem vdaná,“ souhlasila opatrně. Bylo zřejmé, že váhá.

„Porušit slib manželské věrnosti není tak strašné, jak tvrdí kazatelé,“ pokračoval vemlouvavým hlasem. Položil ruku na její ramena a přitáhl si ji blíž. Nebránila se. Vysvětloval: „Na světě jsou horší hříchy, a přesto je nikdo netrestá. Ostatně, tvé svědomí bude čisté, protože to bude má vina. Já tě totiž nepustím, dokud nesplním svou rytířskou povinnost.“

„Nejde o mé svědomí,“ opáčila váhavě. „Celkem se mi líbíš.“

„Tím lépe.“

„Proto bych nechtěla, aby se ti kvůli mně něco stalo.“

„Pokud se obáváš, že zešílím láskou a sáhnu si na život, až se vrátíš ke svému manželovi, tak mi věř, tohle nebezpečí podstoupím rád.“

Jeho lichotku ocenila lehkým pousmáním, ale bylo zřejmé, že stále váhá. Zvážněla a ujišťovala se: „Ale tímhle odpolednem to skončí! A nikdy se o tom nikomu nezmíníš. Ne kvůli mně, ale kvůli sobě.“

„Kdo je tvůj manžel?“ zbystřil panoš Ota. Její řeči nemohly být pouhým ženským rozmarem. Tahle dívka se opravdu bála.

„Bavor ze Strakonic,“ odpověděla, ale v jejím hlase vůbec nezněla pýcha.

Panoš Ota na okamžik ztuhl. Okamžitě mu všechno došlo. Anežka, manželka mocného pána zavinuté střely, byla nevlastní dcerou českého krále Přemysla II. Otakara. Její matkou byla Anežka z Kuenringu zvaná Palceřík. Tahle dívka patřila do královské rodiny a říkalo se, že ji má otec ze všech svých dcer nejraději.

„Tak vidíš,“ dodala smutně a pokusila se od něj odtáhnout. Ale nedovolil jí to. Když už to nechal dojít tak daleko, byl by za hlupáka.

„Pokud vím, tvůj manžel je od jara spolu s králem ve Štýrsku. Stejně jako můj pán Oldřich z Chlumu. Je naše chyba, že nás nechávají tak dlouho samotné?“ Když to říkal, naklonil se k ní a něžně ji políbil.

„Neznáš mě,“ bránila se. „Co když nedokážu mlčet já?“

„Rytíř má obětovat pro krásnou ženu třeba i život. Ale v případě, že bys mne zradila, bude nářek žen i panen v Českém království tak hlasitý a truchlivý, že by mi náš vznešený panovník dal raději milost než poslouchat jejich žalostné kvílení a pláč, že by mne měly ztratit.“ Ota věděl, že něco takového odpovědět musí, ale v duchu měl na sebe zlost. Nejlepší by bylo vstát a odvést tu ženu zpět na hrad. Jenže byly situace, kdy se muž nedokázal řídit rozumem.

„Nejhorší vlastností mužů je vychloubání,“ zarazila jeho řeč s úsměvem. „Zvláště, pokud chtějí získat ženu. Všichni se chlubívají, jak neodolatelní jsou milovníci, ale tobě to asi věřím.“

„Proč zrovna mně?“ podivil se. „Neříkají náhodou tohle ženy mužům, aby je v jejich pošetilostech ještě povzbuzovaly?“

„To já netuším. Tvé jméno mi však není neznámé. Jedna urozená družka se mi tajně svěřila, co s tebou prožila. Tak dobře. Ale do soumraku se musíme vrátit do města. Hledali by mě. A ještě jednou prosím, už se to nebude opakovat! I kdybych sama chtěla, slibuješ?“

Ještě než panoš Ota stačil odpovědět, sama si stáhla přes hlavu halenu a odhodila ji stranou.

II. KAPITOLA

Do Písku se vrátili za soumraku, stihli to na poslední chvíli, právě se zavíraly brány. Panoš Ota půjčil Anežce nejen halenu, ale také škorně a plášť. Anežka si halenu v pase ovinula jeho opaskem a do vlasů si zapletla pár květin. Ota šel bosý a na sobě měl jen své nohavice. Meč nesl v ruce. Anežku doprovodil až k hradní bráně.

„Dál ne,“ zaprosila a naléhavě se ho dotkla. Na ulici byla už skoro tma. „Jak by to vypadalo, pokud by mne v paláci zahlédli zrovna s tebou? Služebníkům řeknu, že mi oděv ukradl nějaký pobuda. Zítra ti šaty vrátím. Přijď si pro ně.“ Rychle se rozhlédla, aby se ujistila, že nikdo není poblíž. Políbila ho a zamířila na hradní nádvoří.

Ota ještě chvíli počkal, jak se slušelo. Sledoval štíhlou postavu, která mizela v šeru, a cítil se skvěle. Protáhl se a pak se vydal do šenku U Zlatých hroznů. Musel projít přes rynek, protože zájezdní hostinec ležel na opačné straně města, v ulici mezi kostelem Narození Panny Marie a Budějovickou bránou. Na světě bylo krásně.

V šenku byl klid, většina hostů ho už opustila. Šenkýř Břeněk se zdvořile uklonil, sotva se Ota objevil ve dveřích. Nepatrně povytáhl obočí, když si všiml, co má na sobě, ale nijak to nekomentoval.

„Mám hlad jako vlk,“ volal Ota už od dveří a zamířil ke stolu.

Šenkýř si povzdechl a odběhl do kuchyně, ale skoro hned byl zpátky. V ruce nesl ošatku s plackami a v misce mazlavý sýr s bylinkami. Oboje postavil na stůl a začal se omlouvat, že víc toho dnes nabídnout nemůže.

„Copak?“ podivil se Ota, stále v dobrém rozmaru. Nožem ihned nanesl na placku tlustou vrstvu sýra a s chutí se do ní zakousl. Plnými ústy pokračoval: „Snad ti někdo nevyloupil komoru se zásobami?“

„To ne, ale má neteř musela odejít do služby na hrad. Kuchař v paláci onemocněl a ona je vyhlášená kuchařka. Prý jen do zítra.“

„Ty máš neteř?“ podivil se Ota upřímně. „Ani jednou jsem ji tu nezahlédl.“

„Je nejraději v kuchyni. Mezi hosty ona nikdy nechodí. Být to na ní, vstoupila by do kláštera. Ale protože jsem vdovec, pomáhá mi s domácností a kuchyní. Je to moc hodné děvče.“

„Jak se jmenuje?“

„Domaslava. Ale chci vás požádat, urozený pane, nesnažte se s ní setkat. Je nejraději sama a mužů se bojí.“

Panoš Ota trochu upjatě přikývl. Neptal se proto, že by měl o tu holku zájem, chtěl být jen zdvořilý. Protože v hovoru nepokračoval, šenkýř Břeněk chvíli rozpačitě přešlapoval, a když se ujistil, že Ota už nebude nic potřebovat, omluvil se, že si půjde lehnout. „To víte, urozený pane,“ vysvětloval dobromyslně, „dneska jsem byl na všechno sám a necítím nohy. Nejsem už nejmladší.“

Ota v klidu dojedl, ale ještě se mu nechtělo spát. Zády se pohodlně opřel o chladnou kamennou zeď a v duchu se vrátil k dnešním událostem v zátočině u Otavy. Tohle milostné dobrodružství bylo určitě nejzajímavější, jaké kdy prožil. Pana Bavora ze Strakonic znal. Byl to muž střední postavy, ale patřil mezi proslulé rytíře. Měl rázné vystupování a byl neobyčejně chytrý. Jak Oldřich z Chlumu významně dodával, někdy až příliš. Bylo o něm známo, že úzkostlivě lpí na rodovém majetku. Patřila k němu i jeho manželka Anežka? Pokud Ota věděl, oženil se s ní teprve loni.

Obavy, co by se stalo, pokud by pan Bavor přišel na nevěru své ženy, hodil Ota za hlavu. Nepatřil k těm, kteří si dělají starosti dřív, než k něčemu opravdu dojde. Spíše si představoval, jaký pocit bude mít, až na hradě potká pána ze Strakonic s manželkou po boku. Tahle otázka ho trápila vždy, pokud se dopustil hříchu s vdanou ženou. Nebylo to ovšem často, spíše výjimečně, a proto dosud odpověď nenašel. Věděl jen, že se nebude cítit provinile, ale ani zlomyslně nebo vítězoslavně. Tyhle pocity k milování nepatřily, protože objímat ženu bylo něco tak čistého a krásného, že by hezkou vzpomínku každá faleš zabila. Nakonec vstal a šel si lehnout. Ostatně, o co šlo? Ta věc byla minulostí.

Ráno si oblékl svůj druhý oděv, naštěstí ho na cesty brával s sebou. Rychle posnídal a vydal se do hradu. Bránou prošel bez potíží, protože měl na plášti erb českého krále. Přešel přes protáhlé nádvoří, ale u vchodu do paláce ho zastavil strážný.

„Bez souhlasu panstva dál nikdo nesmí,“ oznámil nesmlouvavě.

„Potřebuji si promluvit s urozenou paní Anežkou.“

„Jsou tu tři,“ oznámil strážný ne zrovna ochotně. „Přemyslova teta, ta zbožná abatyše z Prahy, pak panovníkova dcera, manželka pána ze Strakonic, a potom manželka našeho purkrabího Ješka.“

„Beru zlatý střed,“ pokusil se panoš Ota o žert, ale strážný naprosto neměl smysl pro vtipkování. Zatvářil se nechápavě, a teprve když Ota vysvětlil, že by si rád promluvil s manželkou pana Bavora, slíbil, že se půjde zeptat.

„O co jde?“ optal se ještě, než zmizel ve vchodu paláce.

„Řekni, že si potřebuji promluvit o jisté události, která se stala u Otavy,“ křikl za ním Ota rozmrzele. Ten strážný mu zkazil veškerou náladu. Neměl rád nafoukané hlupáky.

Nečekal dlouho. Strážný se vrátil a pokynul mu, že může vstoupit. Prošli chodbou s nádhernou žebrovou klenbou a vstoupili do velkého sálu. Po jedné straně byla vysoká okna s lomenými oblouky, obrácená k řece. Na zdech sálu byly namalované výjevy z dějin přemyslovského rodu. Tento prostor sloužil jako audienční sál, ale také se tu pořádaly hostiny. V takovém případě sem služebníci nanosili dlouhé stoly. Teď tu však byl jen jeden menší v rohu pod krajním oknem. Prázdný sál působil navzdory paprskům ranního slunce trochu posmutněle.

U stolu seděla mladá žena v brokátovém oděvu s hlavou zavinutou do loktuše. Pod šaty jí vystupovalo velké břicho, protože byla těhotná. Měla hezký obličej, ale unavený, zřejmě špatně spala.

Panoš Ota se zastavil u vchodu a čekal, až se tu objeví Anežka.

„Tak cos mi chtěl, rytíři?“ optala se po chvilce ticha žena u stolu. Měla příjemný hlas a bylo zřejmé, že je zvědavá.

„Tobě nic. Potřebuji mluvit s urozenou paní Anežkou.“

„To jsem já.“

„Ale já hledám manželku pana Bavora ze Strakonic,“ upozornil trochu rozmrzele Ota. Protože bylo nezdvořilé hovořit s dámou od dveří, zamířil ke stolu. Teprve když k němu došel, řekla žena důrazně: „Ale ano, to jsem opravdu já. Já jsem Anežka, dcera českého krále a paní na Strakonicích.“

Ota se zorientoval rychle. Ta holka včera si z něj udělala legraci. Podle všeho to sice zlodějka zřejmě nebyla, možná byla dokonce urozená, ale napálila ho dokonale. Došlo mu, že o šaty nejspíše přišel, ale mávl nad tím rukou. V životě už přišel o mnohem víc, a to včerejší odpoledne stálo za víc než za ukradenou halenu a plášť. Byl vlastně rád, že to nebyla manželka Bavora ze Strakonic, nemusel se trápit pro svůj hřích.

„Omlouvám se,“ uklonil se šlechtičně a zoufale přemýšlel, jak svou návštěvu vysvětlí.

„Tys našel můj prsten?“ vysvobodila ho z rozpaků.

„Bohužel ne. Dokonce ani nevím, že nějaký hledáš, urozená paní.“

„To je škoda. Ztratila jsem ho právě u Otavy. Myslela jsem, žes přišel kvůli němu. Vypsala jsem totiž odměnu pro toho, kdo ho najde,“ vykládala důvěřivě. Pak ho začala popisovat. Byl to celkem běžný stříbrný prsten s velkým leštěným topasem. „Dostala jsem ho od svého manžela. Určitě by pana Bavora mrzelo, pokud bych o něj přišla. Tak cos mi vlastně chtěl?“

„Právě na ten prsten jsem se přišel optat,“ vysvětloval panoš Ota. I když si protiřečil, doufal, že si toho nevšimne. „Chtěl bych ti pomoci, urozená paní. Jen bych potřeboval vědět, kde jsi ho ztratila? Jsem pomocník královského prokurátora Oldřicha z Chlumu. A protože můj pán doprovází našeho krále, napadlo mne, že bych čas vyplnil pátráním.“

„To je od tebe hezké,“ usmála se Anežka přívětivě. „Přejdeš-li most na protější břeh a vydáš se po proudu, dojdeš k opuštěné zátočině obrostlé vrbinami.“

„Neříká se tomu místu Pod Portyčskými skálami?“

„Také se tam chodíš koupat? Občas tam se svým fraucimorem zajdu. Právě tam se to stalo.“

„Udělám, co je v mých silách,“ slíbil, dvorně poklekl a políbil jí ruku. Přitom se jí zadíval do obličeje. Byla trochu podobná té dívce ze včerejška. Že tu holku potkal právě tam, to nemohla být náhoda. Napadlo ho, že je nejspíše dvorní dámou paní Anežky. Až ji dostane do rukou, pořádně jí to vytmaví. Na tváři se mu při vzpomínce na ni mihl letmý úsměv.

„Co tě tak pobavilo, rytíři?“ zajímala se manželka Bavora ze Strakonic. Únava z jejího obličeje zmizela. Zřejmě se už cítila lépe.

„Nic důležitého. Pokud však ten prsten najdu, mohl bych si za odměnu prohlédnout dívky z tvého fraucimoru, urozená paní?“

„Prohlédnout si mé dvorní dámy?“ opakovala pobaveně. „Budeš zklamaný. Nejmladší je stará jako biblický Abrahám. A ty ostatní jsou ještě starší. Všechny jsou příbuzné mého manžela. Pan Bavor je názoru, že jen na staré ženy je spolehnutí. Mají o mne pečovat a přiznám se, že jsem z jejich pozornosti už unavená. Jak tě mohla taková věc napadnout?“

„Někde jsem zaslechl, že ti slouží jakási mladá plavovlasá dívka.“

„Neslouží. Ale i kdyby to byla pravda, zatajila bych ti to. Manžel mi vyprávěl o tvých záletech.“

„Nesmíš věřit všemu, co se povídá. Jak by mohl nějaký muž vědět, jak tráví noci jiný muž? Opakuje jen pomluvy, které někde zaslechne. Byl snad u toho?“

„Můj manžel ne, ale jedna má urozená známá ano. Strávila prý s tebou velice příjemné chvilky. Ale já ti je přeji.“

Panoš Ota přikývl, vstal a zamířil ke dveřím. Jeho hypotéza byla zjevně mylná. Ta holka však tady na hradě žít musela. Musela znát i pana Bavora. Napadlo ho, že i manželka hradního purkrabího se podle strážného jmenovala Anežka. Co když to byla ona?

Purkrabský palác stál v rohu nádvoří. Stačila chvilka, aby zjistil, že manželka pana Ješka je tmavovlasá, hubená, kostnatá a má špičatý nos.

Rozmrzele vyšel na ulici a loudal se k rynku. Potřeboval si srovnat myšlenky. Zamířil do prvního šenku, který byl po ruce. Byl to prostý výčep v klenutém mázhauzu měšťanského domu. Uvnitř byl jediný stůl s lavicemi a podávalo se tu jen pivo a placky. Pivo čepoval sám majitel domu. Stál u sudu, nejprve si vzal stříbrňák, teprve pak natočil do zeleně glazovaného baňatého džbánku ječné pivo. I když míra určitě nebyla z nejštědřejších, panoš Ota neprotestoval. Se džbánkem v ruce zamířil do rohu mázhauzu, posadil se na lavici a uvažoval, co dneska vlastně podnikne.

Už od rána byla obloha bez mráčku a slibovala další slunečný den. Přímo vybízela, aby Ota hodil všechno za hlavu a vydal se k řece. Jenže věděl, že by stejně myslel pořád na to, co se včera stalo. Té uličnici by to rád vytmavil, ale současně by chtěl pomoci skutečné Anežce najít její ztracený prsten. Navíc neurčitě tušil, že by byla divná náhoda, aby ty dvě věci spolu nějak nesouvisely, vždyť se odehrály ve stejné zátočině.

Protože v šenku kromě Oty nikdo jiný nebyl, načepoval si jeho majitel do džbánku také trochu piva a posadil se na lavici vedle něj. „Proč se tváříte tak ustaraně, rytíři?“ optal se zvědavě. Byl to onen typ hovorného a vlezlého člověka, který Ota nesnášel.

„Mám jisté poslání,“ odvětil úředním hlasem. Šenkýře však neodradil.

„Podle pláště vidím, že sloužíte našemu králi. Netušíte, kdy dorazí?“

Ota pokrčil rameny. Chvíli bylo ticho.

„Mohu se optat, co budete dneska dělat?“ pokračoval šenkýř.

„Co je ti do toho?“

„Kdybyste chtěl, můj bratranec má šenk na předměstí. Výtečně se tam vaří a obsluhují tam dvě pěkné sklepnice. Nejsou vůbec upejpavé. Pokud byste chtěl, mohu zařídit, aby vás trochu pobavily. Jedna, nebo třeba i obě. Drahé to nebude, stačí, když řeknete, že vás posílám já.“

„Nemám zájem,“ odmítl to Ota. Dopil, rukou si otřel rty a vstal. Spíše z rozpaků dodal: „Půjdu si raději zaplavat.“

„Dejte pozor, urozený pane, v řece jsou víry. I u břehu!“ varoval ho starostlivě šenkýř. „Zrovna minulý týden se jeden tovaryš utopil.“

„Našel jsem si klidnou zátočinu, tam víry nejsou.“

„Mohu se optat, jakou máte na mysli?“

„Říká se tam Pod Portyčskými skálami.“

„Pán Bůh s námi a zlé pryč!“ vykřikl muž poděšeně a pokřižoval se. „Je vidět, že nejste místní. Tam by se žádný Písečan nikdy nekoupal. To místo je prokleté.“

„Zatím jsem si nevšiml,“ ušklíbl se Ota, ale neodešel hned. Zeptal se, co je podle šenkýře na tom místě tak zvláštního. Musel vyslechnout dlouhý výklad, z něhož se nakonec dozvěděl, že na břehu té zátočiny před lety kdosi zavraždil jistou měšťanku a její dceru bodl dýkou. Nikdy se toho zločince nepodařilo vypátrat. A hned poté se tam utopilo malé dítě. Od té doby se tomu místu všichni lidé vyhýbají.

III. KAPITOLA

Panoš Ota stál ve své zátočině na břehu Otavy, měl zavřené oči a ruce uvolněně svěšené podél těla. Snažil se vnímat neslyšnou řeč krajiny. Jeho pánovi se často stávalo, že na nějakém místě cítil zlo, ať již proto, že se tam bezpráví stalo, nebo k němu teprve dojít mělo. Někdy dokázal zlo vytušit i Ota. Ale tady ne. Do tváře ho hřály sluneční paprsky a slyšel pravidelné šplouchání vln narážejících do břehu. Místo zla se mu do mysli vkrádaly vzpomínky na včerejší odpoledne. Nakonec toho nechal.

Už před chvílí prohledal vrbiny podél řeky i travnatý břeh až k cestě, ale prsten nenašel. To ostatně předpokládal. Paní Anežka sem určitě poslala své služebníky hned, jak ztrátu zjistila. Nesměl však opomenout žádnou možnost, byť byla sebemenší.

Posadil se na plochý kámen, stejný, na němž seděl včera po boku oné uličnice. Kolem byl klid a nyní chápal, proč tu nikoho z místních nepotkal. Neměli tohle místo rádi, někteří se ho dokonce obávali. To znamenalo, že ona uličnice z Písku nebyla, ta se tu koupat nebála. Stejně jako manželka Bavora ze Strakonic. Ani ta nebyla odtud. To také vysvětlovalo, proč dívka, která se vydávala za Anežku, zloděje nepoznala, neboť ten musel být místní. Na loďce nemohl připlout z velké dálky.

Pokud však Ota seřadil všechny hypotézy vedle sebe, nebyly logické. Proč se sem odvážila ona uličnice, to chápal, nebyla místní. Proč se sem však odvážil i zloděj, pokud bylo tohle místo prokleté? Většina zločinců byla nesmírně pověrčivá. Zloději měli rádi místa, kde bylo hodně lidí, mezi nimiž se mohli ztratit. Nejčastěji kradli na jarmarcích, při zbožných poutích, na tanečních zábavách. Ale aby okrádali osamělé lidi, kteří se koupou?

Možné bylo jediné vysvětlení. Ten, kdo ukradl oděv, nebyl zkušený zloděj. Musel si všimnout, že se mezi vrbinami koupe osamělá dívka. Napadlo ho, že využije situaci. Z jakého důvodu se však rozhodl krást, to jasné nebylo. Možná to byla opravdu náhoda. Téměř jistě to však udělal někdo, kdo nepatřil mezi píseckou spodinu. Zběhlý zloděj by se těžko proháněl v člunu po řece. Znělo to pravděpodobně, ale bylo v tom příliš náhod, a ty Ota neměl při vyšetřování rád.

Zátočina byla obrostlá vrbinami. Vidět sem bylo jen z opačného břehu Otavy. Ota se zadíval přes řeku. Musel přimhouřit oči, protože od hladiny se odrážely odlesky slunce. Protilehlý břeh nebyl opuštěný, právě naopak. Napravo od Oty se řeka stáčela a v jejím ohybu stál kamenný most. Za ním se rýsovala silueta Pražské brány, královského hradu a městských hradeb se širokým parkánem. Před bránou se nacházela nepřehledná změť dvorců, srubů, sadů a ohrad pro dobytek. Byly však daleko a dohlédnout odtud mezi vrbiny bylo prakticky nemožné.

Přímo proti zátočině se nacházela ves Sulice. Stála však daleko od břehu a zakrývaly ji ovocné stromy sadu. Nad jejich korunami vyčnívaly jen střechy usedlostí. A ještě dál vpravo stál dvorec zvaný Martinův. Ani odtud do zátočiny vidět nebylo.

Jediné místo, které připadalo v úvahu, bylo několik chudobných chatrčí na břehu přímo proti zátočině. Byly nízké, stěny měly vyplétané z proutí a omazané jílem a střechy vázané z rákosu. V jejich stínu byly na kůlech rozvěšené rybářské sítě. Ve vodě se nacházelo dřevěné molo, k němuž byl uvázaný jediný úzký člun vydlabaný z mohutného kmene. V osadě se popelila drůbež a houf nahých dětí. Před nejbližší chatrčí seděly dvě ženy a na ručním mlýnku mlely obilí. Ota viděl každý jejich pohyb. A pokud viděl on je, musely i ony vidět jeho. Bezděčně si zamnul ruce, protože přítomnost téhle osady vysvětlovala vlastně celou záhadu. Rybáři se živili vším, co ve vodě ulovili nebo v blízkosti řeky nalezli. Dalo se předpokládat, že manželka Bavora ze Strakonic prsten opravdu ztratila. Zapadl někam do trávy a ona ho spolu se svými dvorními dámami hledala. Je ovšem těhotná a nemůže se už dobře ohýbat. Anežčiny dvorní dámy jsou podle jejích vlastních slov staré a jistě nemají dobrý zrak. Proto ztracený prsten nenalezly. Vrátily se na hrad, aby sem poslaly své služebníky. Rybářům na protilehlém břehu jistě neušlo, že cosi ztratily. Jakmile zmizely, přepluli řeku a prsten objevili. Samozřejmě si ho nechali.

To vysvětlovalo i další události. Rybářům došlo, že se v zátočině občas koupou zámožné ženy. Bylo logické, že některý z nich včera oloupil i onu uličnici, kterou potkal panoš Ota. Přeplul ve člunu řeku, počkal, až dívka nebude dávat pozor, vyběhl na břeh, popadl všechno, co tam leželo, a utekl. Byl asi zklamaný, protože mu nešlo o pár kusů oděvu, jistě doufal, že ukořistí další šperk.

Pokud to bylo opravdu tak, bylo logické, že se rybáři už podařilo Anežčin prsten prodat. Jen pro potěšení manželky nebo milenky by podruhé neriskoval. Pro tyhle lidi neměl šperk prakticky žádnou cenu. Jediné, co je mohlo zajímat, byly peníze z prodeje.

Panoš Ota vstal a vydal se zpátky k mostu. Přemýšlel, jak to celé zařídit, aby se co nejrychleji dostal ke ztracenému prstenu. Pokud byla jeho hypotéza správná, pak ho koupil někdo z města. Rybáři neměli styky, aby ho mohli nabídnout cizímu kupci. Bylo ovšem zřejmé, že prsten nebude nosit na ruce žádná měšťanka, tak hloupý by nikdo nebyl. Od rybářů ho nejspíše získal některý písecký obchodník, který doufá, že ho výhodně prodá, až odjede se zbožím z města, možná za hranice do Bavorska či Rakouska. Ukrýt prsten bylo snadné, a pokud ho Ota neobjeví, nemá podle zemského zákona právo nikoho obvinit.

Hned za mostem narazil Ota na stánek, v němž usměvavá pekařka prodávala své zboží. Mezi bochníky chleba, hromadami placek a sladkými koláčky byl na ozdobně vyřezávaném podstavci prostý dřevěný kolík. Na něm byly navlečené slané preclíky. Ota jich koupil celý tucet a pekařka mu je uložila do košíčku upleteného ze slámy. Za to, že koupil preclíků tolik, dala mu ho zadarmo. Vzala si peníze a lákala ho: „A přijďte zas, rytíři!“

Ota přikývl a loudavě pokračoval po břehu k rybářským chatrčím. Dorazil k nim za chvilku, ale nikdo si ho nevšímal. Nebyl obchodník, šenkýř ani hospodyně některého z píseckých měšťanů. Pouze tihle lidé byli pro rybářské rodiny zajímaví, protože přicházeli nakupovat ryby. Ostatní pocestní jim nepřinášeli nic.

Ota se zastavil a prohlížel si malou osadu. Byla ještě chudobnější než ty v okolí Bezdězu. Žít z prodeje ryb u řeky, která byla ryb plná, bylo těžké živobytí. Právě s tím počítal. Z košíčku vytáhl několik preclíků a křikl na děti, zda by nechtěly ochutnat. To, co následovalo, mu připadalo horší než útok rytířské jízdy. Děti se na něj vrhly s takovým nadšením, že ho div nepovalily. Stěží zachránil dva preclíky. S nimi v ruce zamířil k ženám, které seděly před chatrčí. Už nepracovaly, měly namleto. Zvědavě ho pozorovaly. Podal jim preclíky, ale nevzaly si je. Nebyly zvyklé dostávat cokoli zadarmo.

„Nejsou otrávené ani očarované,“ uklidňoval je Ota. Když chtěl, uměl se tvářit tak, že jen málo žen odolalo jeho dobrosrdečnému chování. Uspěl i teď. Obě váhavě natáhly ruku a preclíky si vzaly. Ota přikývl, jako by chválil jejich rozhodnutí. Posadil se na špalek, který sloužil ke štípání dřeva a zabíjení ryb. Než však stačil cokoli říci, ze dveří sousední chatrče vyhlédla mladá žena. V prosté, trochu přihlouplé tváři měla zvědavý výraz a ihned k nim běžela. Světlé umolousané vlasy měla spletené do dvou copů. Co však Otu zaujalo, byla její suknice. Ušitá byla z drahé látky.

„Sluší ti to,“ pochválil ji.

Usmála se a chtivě se zajímala, zda mu náhodou nezbyl ještě jeden preclík. Přiznala se, že je má k smrti ráda.

„Koupím ti jiný, třeba i dva,“ nabídl, „ale chci něco vysvětlit.“

Obe ženy, které právě jedly, začaly na svou družku pokřikovat, aby tomu cizinci nic neříkala. Dívka se však zamračila a odsekla: „Vám se to mluví, když už jste dostaly. Rozdělíte se? Nerozdělíte, tak vidíte! Co byste chtěl vědět, urozený rytíři?“