Alena Jakoubková

DAROVANÉMU MANŽELOVI NA ZUBY NEKOUKEJ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubková, 2013

© Obálka Martina Černá, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-243-5938-0

Že ty se bojíš, že už ti pak nezavolám?

(I. S. si takto vysvětluje odmítnuté pozvání na rande)

Otázka zní: Chce se mi hodinu mluvit německy?

(autorka této knihy – v duchu –, když ji pozval na kafe cizinec)

Kdyby se jeho příjmení psalo německy, klidně bych si ho vzala.

(Dominika B. vystihla stěžejní důvod, proč se vdát)

Dárek je to nečekaný

– manžel z rukou jiné ženy.

Než bys řekla švec,

mažeš pod čepec.

Letěla jsem do koupelny a nahnula se – tento týden po ránu už potřetí – nad záchodovou mísu. Jak dlouho ještě dokážu (sama před sebou, pochopitelně) předstírat, že je to následek kupované vinné klobásy (já vím, je to kulinářské zvěrstvo, ale prostě si nemůžu pomoct), kterou jsem měla k sobotní večeři?

(Mimochodem, dneska je středa.)

Umyla jsem si ruce a podívala se na sebe do zrcadla nad umyvadlem. Byla jsem zelená jako sedma, kolem očí se mi usadily černé kruhy, takže jsem vypadala jako panda naruby, a celá jsem se třásla. No dobrá, s tou hrou na schovávanou skončím.

Objednám se na gynekologii – ne že by mi tam řekli něco, co už netuším.

Ale co budu proboha dělat?

Já přece žádné děti nechci…!!!

Dřív než na gynekologii jsem zavolala své přítelkyni Lindě.

Potřebovala jsem zasvěcenou radu, jak se s tím nadělením vyrovnat, a nejvíc ze všeho trochu holčičího pochopení. Chvíli jsem uvažovala, jestli mám taky brnknout Blance a Xenii, ale nakonec jsem dospěla k názoru, že zasloužilé matky u tohohle duševního výlevu nepotřebuju. Spíš by se šikl nějaký Herodes, ten by měl pro moje rozpoložení určitě pochopení… Linda, stejně jako já, děti nemá, ale na rozdíl ode mě by je jednou – až jí na to vybude čas – mít chtěla. Nicméně je jediná z mých kamarádek, která mi nezazlívá tu věc z minulosti, a to z ní činí favoritku na velké ucho tohoto týdne. Zvedla jsem sluchátko a vytlapala známé číslo.

„Haló,“ ozval se Lindin kultivovaný hlas. „Tady je Linda Komárková.“

„Ahoj Lindo,“ pozdravila jsem kamarádku. „Prosím tě, jak jsi na tom dneska? Potřebuju s tebou probrat něco důležitého. Neměla bys čas po práci skočit na kafe? Nebo si někde něco dobrého sníst,“ lákala jsem ji, i když se mi při pouhém pomyšlení na jídlo sevřel žaludek. Jenže pro Lindu je jídlo hlavní náplní jejího duchovního světa. Když zrovna nejí, tak docela určitě buď vaří, anebo o jídle aspoň mluví.

„Jéžiš, Sienno, co je to s tebou? Máš strašně divnej hlas. Zníš jako ze záhrobí. Stalo se snad něco Borkovi nebo vašim? Mám přijít hned teď k tobě…?“ nabízela okamžitě nesobecky, i když bylo jasné, že neví, kam dřív skočit.

„Ne, to je dobrý,“ odmítla jsem vděčně, „musím do práce, celý dopoledne budu na sále… ale to už se mi do hlasu začaly vkrádat zrádné slzy. To kamarádku muselo vyděsit, protože já obvykle nejsem žádný uzlíček nervů. „Už jsem na odchodu, do odpoledne to určitě počká,“ vysvětlila jsem plačtivým hlasem. „Tak můžeš?“

„Určitě. Hele, vysílám ale až do pěti – stačí to potom?“

„Jasně.“

„A už jsi volala Blánž a Xenii?“ zajímalo ji.

„Ne,“ snažila jsem se o ledabylý tón. „A prosím tě, Lindo, ani jim nevolej,“ dodala jsem důtklivě, „potřebuju mluvit jen s tebou. Je to něco… No, prostě tohle je určené jen pro tvoje uši.“

„Hmmm,“ odtušila Linda neurčitě a já pojala podezření, že kamarádka na moje přání kašle. Jediné, co by mě mohlo zachránit před morálním odsouzením Xenie a Blanky, by bylo, kdyby neměly dneska odpoledne čas. Ach jo.

„Tak jo, v půl šestý v Café Lounge?“ zeptala se Linda.

„Jo. Platí.“

Do naší oblíbené kavárny jsem dorazila o něco dřív, protože jsem v nemocnici skončila už ve tři a nechtělo se mi předtím jít domů, abych tam náhodou ve svém poněkud psychicky rozkolísaném rozpoložení nenarazila na svého manžela. Protože můj manžel je ten poslední člověk na světě, s nímž by se mi chtělo mluvit o mém těhotenství, ačkoli se ho aktuálně velice týká. I když samozřejmě do nekonečna to odkládat nemůžu, pokud nechci, aby se Borek dozvěděl o tom, že je otcem, až když ho v noci vzbudí dětský pláč… Což by se, při frekvenci manželových nocí strávených doma, mohlo klidně stát, až bude harantovi půl roku.

Nu, zatím mám na to ale ještě trochu času.

K mému nepříliš velkému překvapení (leč velké nelibosti) u stolku v přední místnosti Café Lounge, pěkně uvelebená na starobylém kanapátku, seděla Blanka. Přisedla jsem si vedle ní, nasupená, že mě Linda zradila. Tím máme tedy svěřování odbyté. Před Blankou a před Xenií o svém těhotenství, natožpak o tom, že je z celého srdce nechtěné, ani neceknu. Protože přesně vím, co by následovalo – a to si klidně odpustím.

„Přijde i Xenie?“ zatvářila jsem se kysele.

„A co bys asi tak myslela,“ ušklíbla se Blanka.

„Chtěla jsem mluvit jen s Lindou,“ informovala jsem Blanku sarkasticky, zatímco jsem se soukala z černého vlněného saka a u přiběhnuvšího číšníka jsem si objednala vídeňskou kávu. „Zvlášť jsem jí zdůraznila, že potřebuju mluvit jen s ní. Jinak bych si to nechala na víkend do Hatína,“ zmínila jsem náš společný víkendový dům.

„Jo, a právě to jí bylo divný,“ vysvětlila mi svoji přítomnost kamarádka. „Kde ty holky jsou?“ rozhlédla se kolem. „Jsem už na tu tvou jobovku zvědavá,“ poznamenala nedočkavě. „Linda říkala, žes brečela.“ Řekla to udiveně, jako by ani nevěřila, že se o jobovku opravdu jedná. Podle Blanky si totiž nemám na co stěžovat.

„Nebrečela,“ zasyčela jsem vztekle. „Mám soukromý osobní problém, který s ní potřebuju probrat, a vás dvě u toho nechci. Vůbec se vás to netýká, a teď, když tu jsi, o tom s Lindou nemůžu mluvit a budu ji muset vytáhnout na kafe ještě jednou,“ řekla jsem naštvaně, protože mi bylo přehledně jasné, že ať chci nebo ne, mluvit o tom nakonec budu. Holky to ze mě vytáhnou, na to je znám až moc dobře.

A až to ze sebe vysypu, Blanka a Xenie mě ukřižují.

Blanka se falešně usmála. „Právě proto nám Linda zavolala a mě kvůli dnešnímu odpoledni dokonce donutila, abych si s Irenou vyměnila službu, i když se jí to dneska vůbec nehodilo. Linda totiž – na rozdíl od tebe – pochopila, že když máš problém, potřebuješ nás všechny.“

Blanka má dvě malé děti a s kolegyní Irenou, také naší spolužačkou z fakulty, si otevřela ordinaci se zaměřením na léčbu obezity. Pacientek mají tolik, že by uživily dalšího doktora, a protože nápor zhubnutíchtivých baculek sotva stíhají, prodloužily ordinační hodiny od rána do večera a střídají se na směny, aby zároveň stihly i péči o rodiny. Obě si pochvalují, že postavit byznys na tlustejch lidech byl nejlepší nápad jejich života. Což dokonale chápu – znám ze svého okolí spoustu dam s nadváhou, ale jen asi dvě nebo tři, co doopravdy zhubly. Ty samozřejmě nejsou pro Blančin a Irenin byznys žádný přínos – nejvěrnější pacientky jsou ty, co váží pořád stejně, ale optimisticky doufají, že jednou se jim zhubnout určitě podaří…

V tu chvíli do kavárny vešly společně i Xenie s Lindou a výslech mohl začít. Dívala jsem se, jak si Xenie svléká svůj letitý sněhově bílý jarní plášť a věší ho na ramínko, a pomyslela jsem si, jak to kamarádce sluší. Xenie má tři malé děti, na půl úvazku učí na gymplu a její manžel Leoš, poté co se mu nedařilo v podnikání, začal pracovat na ministerstvu průmyslu a obchodu, kde jen pomalu stoupá na kariérním žebříčku, a proto se kamarádka má co otáčet, ale přesto vypadá sotva na dvacet. Má kliku – geneticky zdědila štíhlou postavu a jemnou, hladkou pleť bez vrásek.

Plnoštíhlá Linda svůj kabát hodila do náruče číšníkovi a nedočkavě se vrhla k vitríně se zákusky. Linda miluje jídlo a postavila si na tom kariéru. Píše kuchařky a v rozhlase má pravidelný pořad o jídle, kam si zve zajímavé hosty a představuje různé exotické kuchyně. Ačkoli právě přiběhla z rozhlasu, kde určitě ochutnala specialitu týdne, první, co ji zajímá, je, jaké moučníky tu dneska nabízejí.

K vídeňské kávě, kterou jsme si objednaly všechny, jsme si daly štrúdl a Linda i talířek domácích čokoládových pralinek. Byla to Xenie, kdo ze slušnosti ani nevydržel, až dojíme, a zaútočila na mě jako kobra. Xenie je sice povoláním středoškolská učitelka, ale mezi předky musela mít nějakou vědmu. Člověk před ní nikdy nic neutají, ať se snaží, jak chce. Ona vždycky nějak vycítí, co se v člověku doopravdy děje.

„Hele, Sienno, nejsi náhodou v tom?“

Všechny tři páry očí se na mě podezřívavě upřely a čekaly na odpověď. Ani jsem ji nemusela říkat nahlas – jakmile to Xenie nadhodila, Blanka a Linda to uhodly taky.

Nejspíš podle provinilého výrazu, který se mi objevil na tváři.

Pokrčila jsem rameny.

„A v čem je tedy problém?“ zeptala se udiveně Blanka. „Haleluja!“

„Borek je určitě šťastnej, vždycky dítě chtěl, ne?“ podotkla Xenie s nadějí v hlase, protože o tom, jestli Borek chce nebo nechce dítě, nemůže mít ani tušení. Jediné téma, které totiž můžete probrat s mým manželem, je nový lék na nějakou dosud nevyléčitelnou nemoc. A nepředpokládám, že by s tím měl něco společného jakýkoli harant, tedy ani ten vlastní. Xenie ale prostě z nějakýho mně neznámýho důvodu nemůže vystát bezdětný ženský, takže jí moje zpráva zvedla náladu. Konečně si se mnou pořádně pokecá o pokakaných plínkách a probděných nocích.

„Já to dítě nechci,“ zašeptala jsem nešťastně, abych zarazila záplavu gratulací a šťastného poplácávání po zádech. „A Borkovi jsem to zatím neřekla, ale stejně pochybuju, že by si haranta v bytě všiml dřív, než by mu čajznul klíčky od novýho mercedesu.“

„A proč nechceš děti?“ vyjevila se Blanka.

Jako by zapomněla…

„Já děti nechci. Nikdy jsem je nechtěla,“ trvala jsem na svém, ale dál jsem nic nevysvětlovala. Taky proč? Kamarádky dobře vědí, čím jsem si prošla, tak nechápu, proč tak vyvádějí.

„Lidi by měli mít děti,“ řekla Xenie s převahou několikanásobné matky.

„Ať si je mají, když chtějí, ale já je mít nechci,“ ušklíbla jsem se.

„Zdá se, že nemáš na vybranou,“ připomněla mi nezvratný fakt Blanka. O tom, že na potrat bych nešla, Blanka tedy nepochybovala. Zná moji přísnou výchovu.

No, aspoň něco.

„Co když to dítě nebudu mít ráda?“ zeptala jsem se zoufale.

„Budeš je mít moc ráda, řekla důtklivě Xenie a Blanka přikývla.

Linda nevzrušeně dojedla štrúdl, sezobala ty pralinky, aniž nám nabídla, a konečně se zaměřila na mě. „Sienno, nemyslíš, že je čas, aby sis konečně odpustila? Nech staré hříchy spát a mysli trochu dopředu. Jedna věc je dítě záměrně nepočít, ale… Přece bys nakonec nešla na potrat?“ pátravě se na mě zadívala.

„Nééé, to ne,“ úplně jsem se té možnosti vyděsila. „Byla jsem si ale tak jistá, že děti mít nikdy nebudu, s Borkem jsme o tom diskutovali mockrát. On sice dřív, než jsme se vzali, dítě chtěl, nebo o tom aspoň mluvil, ale vždyť ho znáte. Stejně skoro nikdy není doma a když je, stejně je zavřenej ve svý pracovně. Musela bych se starat sama. Nakonec souhlasil, že zůstaneme bezdětní. Proto jsem si ho taky vzala. A teď tohle. Takový pitomý nadělení…! Mě z toho snad raní mrtvice. Beru přece antikoncepci, jak se to mohlo stát?“ skoro jsem zakvílela.

„Jsi doktorka, tak se tak pitomě neptej,“ odbyla mě Blanka.

„A cos jako čekala, že ti Linda poradí?“ zeptala se Xenie ledově.

Sklonila jsem hlavu. Kamarádčino odsouzení mě zastudilo u srdce. Jak si mám odpustit sama, když mi neodpustily ani moje nejlepší přítelkyně? Nabízelo se sice jedno řešení, ale k tomu rozhodně nesáhnu a rozhodně se mi nelíbí, že mi to Xenie podstrkuje. Myslete si o mně co chcete, ale pro mě Hippokratova přísaha, kterou jsem složila, není jen cár papíru.

Od té chvíle, kdy jsem si uvědomila, že jsem těhotná, mi někde v hlavě bliká majáček. To dítě nechci, stokrát ho můžu nechtít, ale nade vši pochybnost je mít budu.

S tím se prostě nedá nic dělat.

Jak se s tím ale mám vypořádat?

Linda se naklonila přes stůl a vzala mě za ruku.

„Sienno, to bude v pořádku, ty to zvládneš. Tím jsem si naprosto jistá. Jakmile ti to mimino dají do náruče, budeš vědět, že věci jsou v pořádku, tak jak jsou. Stačí si jen počkat.“ Pak se obrátila na Xenii a její tón se podstatně změnil. „A ty mě fakt neštvi, Xen,“ vyjela na ni. „Nech už Siennu na pokoji. To, že máš tři fakany, neznamená, že jsi nějaká posvátná kráva. Moc dobře si pamatuju, že když jsi otěhotněla s Lydií, chtěla jsi podat žádost o rozvod. Tvrdila jsi, že Leoše vykastruješ, a velebila jsi celibát. Tak se teď na Siennu neofrňuj. Copak jsi nikdy v životě neudělala pitomost? A ty taky, Blánž. Jste jedna jako druhá, vůbec se nedivím, že vás tu dneska Sienna nechtěla.“

„To, co udělala Sienna, nebyla pitomost, bylo to fatální selhání,“ vyprskla Blanka, vzteklá, že ji Linda tak sjela. „A teď, namísto aby byla šťastná jako blecha, že jí osud dal druhou šanci, fňuká, jako by mít dítě byla nějaká tragédie. Ale to ty, Lindo, nemůžeš pochopit, protože sama děti taky nemáš. A já nechápu proč, když tě Karel už asi pětkrát požádal o ruku. Na co čekáš? Na nějakého prince?“

„Karla si vezmu, až na to bude čas. Nebudu se přece vdávat ve spěchu. A haranta chci samozřejmě taky, Blánž, ale až někdy později, možná tak za rok nebo za dva. Znáte Karla, ten bude určitě chtít, abych zůstala doma, dokud harant nepůjde do školy. A to se mi teď fakt nehodí, ta práce v rozhlase mě strašně baví a nejsem si úplně jistá, jestli bych ji při mateřské stihla. Až mi Karel položí nůž na krk,“ zamyslela se, „možná si najdu chůvu – to by šlo, ne?“ Rozzářila se, když našla řešení.

Xenie se na Lindu taky zaškaredila. „Kdyby se na to každej koukal jako ty, lidstvo vymře. A nebo jako Sienna,“ dodala a hodila ošklivé oko i na mě. „Vy dvě jste strašně sobecké. Pořád myslíte jen na sebe. Že prej nemáš čas na to, aby ses vdala…! Mě snad vomejou…! A co budeš dělat, až si Karel najde nějakou kalupinku, která se při pouhé zmínce o svatbě hned nevosype? To bys pak koukala, co?“

„Karel ví, že lepší, než jsem já, by nenašel,“ ušklíbla se Linda sebevědomě. „A když už jsme u toho, všechny jeho žádosti o ruku jsem vyslyšela – v podstatě jsem zasnoubená. Jen nemám čas se vdávat. Kdyby bylo po mým, prostě zajdeme na radnici a hotovo. Našim by bylo jedno, kdybychom se vzali narychlo jen se svědky, ale Karlovi rodiče by to nevydejchali. Karel je jedináček a jeho máma se třese na to, aby napekla svatební koláče, nazdobila svatební dort a navařila svíčkovou. Svatbu nám prostě chtějí uspořádat u nich na zahradě a mají představu, že by pozvali několik stovek příbuznejch a že by ta komedie trvala několik dní. Nejradši by na mě narvala i krajkový šaty, v nichž se vdávalo už asi pět generací Radových ženských – ale naštěstí se do nich nevejdu,“ vykládala spokojeně, „takže si pořídím nějaký šik kostýmek. Šetřit na sobě nebudu, klidně si koupím něco u Diora – zrovna tuhle jsem v Pařížský viděla takový smetanově zbarvený model…“ zasnila se. Pak se zase vrátila do reality. „No, jediný, co je na takový svatbě u Radů dobrý, bude to jídlo. Karlova máma je nejlepší kuchařka na světě. Kdyby můj šéfredaktor ochutnal její bramborové nočky s lososem ve smetanový vomáčce nebo tu její nedostižnou živáňskou pečenou na ohni, okamžitě mě vyrazí a ten pořad dá jí – a nikdo by se mu nemohl divit.“

„Až budeš mít děti,“ vrátila se k tématu sobě milému Blanka, „sice asi nebudeš moct chodit do rozhlasu, ale psát kuchařky snad ano? Myslím po nocích,“ dodala škodolibě. „Haranti tě stejně nenechají spát. A nějaký články o vaření do těch společenskejch časopisů taky, ne? Nebo můžeš kuchařky překládat,“ vymýšlela důvody, jak by se Linda mohla co nejdřív, nejlépe okamžitě, okotit. „Tak proč se pořád vymlouváš? Copak ti netikají biologický hodiny? Letos nám bylo třicet… Nejsi americká filmová hvězda, abys začala rodit až před padesátkou. A taky, až se konečně rozhoupeš, to nemusí jít tak, jak si pískneš. Co se mě týká, bez dětí si neumím život vůbec představit,“ dodala svatouškovsky.

„Já jo,“ poznamenala jsem toužebně, ale nikdo mě neposlouchal.

„Jéžiš, ty máš furt něco,“ řekla Linda otráveně. „Ale dneska jsme tu kvůli Sienně,“ připomněla. „A Sienna má problém. Bude mít dítě, který nechce. A my jsme tu proto, abychom ji podpořily, a ne abychom na ni vrčely. Vám se to mluví. Vy obě jste chtěly haranty už na základce a nevadilo vám, že vám zkomplikují studium. Taky obě máte hromadu babiček, které vám s dětmi pomáhají. Moje máma mi jasně řekla, že harant ji bude zajímat, až s ním bude moct odjet na výlet do Paříže, a Karlova máma se sice na vnoučata těší, ale bydlí šedesát kilometrů od Prahy. A Siennina máma, jak dobře víte, se moc nestarala ani o Siennu, takže by bylo s podivem, kdyby o vnouče projevila vůbec nějaký zájem. Leda by ho chtěla přivítat mezi kvakery.“

Naši nejsou kvakeři, ale scientologové,“ připomněla jsem zbytečně, protože Linda hází všechny sekty do jednoho pytle a myslí si, že by měly být zakázané.

To si ostatně myslím taky – pár pádných argumentů, jak taková výchova působí na nevinné děti, bych mohla parlamentu předložit! I když u nás se scientologové neprezentují jako církev, ale fungují jako nezisková společnost. Moji rodiče patří k vytrvalcům – nechali si úplně vymýt mozek a já se už s nimi skoro nestýkám.

„Hele, Lindo,“ uchechtla se Xenie, „ví tvoje máma, že cestovat do Paříže se dá i s miminkem? Ale vážně. Vím, že bez mámy a tchyně bych vysokou nedostudovala. A taky je pravda, že když máma zjistila, že čekám Lydii, chtěla mi s tou Leošovou kastrací pomoct. Život mu zachránilo jen to, že si máma dřív spočítala, že Lydie se narodí, až budu mít po promoci,“ dodala poťouchle. „A od tý doby, co jsem odpromovala, hlídá, jen když jsou holky nemocný, abych mohla chodit do práce. I když máma holky miluje, o víkendu máme k našim vstup zakázán.“

„No jo, to my asi taky,“ přidala se Blanka. „Obě babičky vyzvedávají děcka střídavě ze školy a ze školky, vodí je na kroužky… Kdybych jim je chtěla hodit na krk ještě o víkendu, vyběhly by se mnou. Rozhodně si nevzpomínám, kdy nás naposledy pozvali v neděli na oběd… Budeme se jim muset vnutit, vařit mě taky nebaví, když musím denně tancovat kolem sporáku. Já si pořád říkám, jak ráda bych šla s Michalem častěji třeba na večeři, do divadla, ale Michal je na děti až nezdravě úzkostlivej. Nikdy by nedovolil, aby je hlídal někdo cizí. Naštěstí máme i dědečky.“

„Jo, to jsou děsně motivační kecy,“ odtušila Linda kousavě.

„A co mám dělat já?“ konečně jsem se dostala ke slovu.

„Holka zlatá, prostě budeš mít dítě,“ usmála se na mě konečně Xenie.

„Možná bys mohla začít tím, co obvykle ženské v takové situaci dělají – zajdeš si k doktorovi, necháš si vystavit těhotenskou legitimaci a řekneš to Borkovi. Borek bude mít určitě radost,“ řekla vemlouvavě Blanka, „protože s bejvalkou dítě neměli a navíc už je mu přes padesát, má nejvyšší čas. Mluvili jste vůbec někdy s Borkem o dětech? Myslím doopravdy,“ zajímalo ji. „Řekl ti třeba někdy, sám od sebe, že by je chtěl?“

„Kdysi. Borek na to stočil řeč pár let po svatbě, ale já mu řekla, že jsem názor nezměnila, že děti nechci. Myslím, že mu to už bylo celkem jedno, rozhodně na mě nijak nenaléhal. Stejně je pořád zabranej do nějakejch výzkumů. I když je doma, sedí nad mikroskopem. Ale fakt je, že říkal, že by mu nijak nevadily,“ vybavovala jsem si tehdejší rozhovor. „Vlastně by je asi chtěl, i když si myslím, že spíš proto, že se to sluší, než aby se těšil, že bude s klukem chodit na fotbal nebo s holkou na balet…“

Můj manžel je totiž biochemik. Tělem i duší vědec.

Holky se zasmály při představě, jak Borek sedí na fotbalové tribuně a sleduje hrajícího synka. Vůbec představa Borka kdekoli jinde než v laboratoři je nemyslitelná. Borek žije svou prací a nedokáže myslet na nic jiného. Tedy – kromě toho krátkého období, kdy jsme spolu chodili. To byl zamilovaný… Bože, jak ten byl zamilovaný…! Tak moc mě chtěl, že mi vůbec neřekl, že je ženatý. A nejspíš by mi to neprozradil nikdy, kdyby nás tehdy nenatrapírovala jeho tehdejší manželka.

Ale na to radši nevzpomínat.

„Sienno,“ řekla nabádavě Xenie, „jestli mu to neřekneš, nikdy se nedozvíš, co on na to. A když se bude radovat Borek, třeba se začneš radovat taky?“

„To sotva,“ povzdechla jsem si.

Co jsem vlastně čekala? Že Linda mávne kouzelným proutkem a já budu zase jako dřív? Že to dítě, které nosím v břiše, nějak vysublimuje? Ach jo, nejspíš jsem se jen potřebovala vybrečet na kamarádčině rameni, trochu si pofňukat… A kdyby nepřišly Xenie s Blankou, určitě by mě Lindina empatie aspoň malinko uklidnila.

Zavolala jsem na číšníka a požádala ho o lahev dobrého šampaňského.

Holky koukaly, a tak jsem pronesla:

„Nejspíš je to na pár měsíců poslední doušek… a…“

„A ať už na to koukáš, jak chceš, dítě je třeba na světě pořádně přivítat,“ dodala Xenie. „Navrhuju, abychom se odteď už jenom radovaly, holky. Co říkáš, Sienno?“

Pozvedly jsme číše a já se malinko napila.

To šampaňské mi ale ani trochu nechutnalo.

Pak se Linda zeptala: „A ví už to Robin?“

„Ne,“ odtušila jsem nešťastně. „Ale o víkendu mu to v Hatíně řeknu.“

Druhý den jsem si zašla na gynekologii, kde mi doktorka Klaasová potvrdila, že jsem ve druhém měsíci, a vydala mi těhotenský průkaz. Takový to doktorčino radostný cvrlikání, jako že to mám pro vás, maminko, dobrou zprávu, jsem ustála, aniž jsem ji něčím bacila. Absorbovala jsem sdělení, kam všude si musím zajít a jak mám o sebe pečovat, a odpotácela jsem se z ordinace. Bože, jak tohle vydržím?

Pak jsem dorazila do práce a asi jsem vypadala hodně divně, protože šéf se mě zeptal, jestli nejsem nemocná. Pomyslela jsem si, že se musím někoho zeptat, jestli existuje nařízení, do kdy nejpozději v nemocnici musím nahlásit, že čekám dítě. Zatím se mi to roztrubovat do světa moc nechtělo, protože nemám kapacitu na to, abych se tvářila, jako že jsem štěstím bez sebe. To si budu muset nejspíš ale nacvičit. A to nemluvím o tom, jak to budou prožívat sestřičky – vsadím se, že než se naděju, budu mít doma plnou skříň háčkovanejch kloboučků.

Ve své pracovně jsem si rozložila složku se zítřejšími operacemi a začala si připravovat postup anestezie pro jednotlivé pacienty. Odpoledne jsem obešla pokoje na anesteziologicko-resuscitačním oddělení a zkontrolovala své pacienty. Pak už se nedalo dělat nic jiného, než se odhodlat sdělit to sladké tajemství manželovi.

Kterému jsem o tom, čím jsem si prošla, samozřejmě neřekla.

Proto se mi také do oznámení radostné zvěsti pochopitelně moc nechtělo. Protože i když možná Borek nepadne radostí naznak, neboť si zvykl na klid a ve svých jedenapadesáti letech ho jen těžko nadchne představa drobků na sametové pohovce a poblinkaných prostěradel, určitě bude v podstatě rád a ode mě bude očekávat aspoň trochu entuziastickou reakci. Byla tu i lákavá možnost, že bych jednoduše počkala, až se s Borkem uvidím, což by mohlo klidně trvat i několik týdnů, protože moje nepravidelné služby v nemocnici a jeho (dobrovolná, samozřejmě) patnáctihodinová pracovní doba v Ústavu organické chemie a biochemie z nás dvou dělá skoro cizince. Ne že bychom se s Borkem neměli rádi – ale prostě můj manžel má práci na prvním místě a vždycky to tak bylo. Myslím, že doopravdy šťastný je jen ve své laboratoři.

Ne že by mi to sloužilo ke cti.

Ten večer jsem si šla lehnout okolo jedenácté, protože když mám druhý den operace, potřebuju se pořádně vyspat. Kdy a jestli vůbec přišel domů Borek, nevím, ale ráno už doma zase nebyl. Po týdnu míjení jsem pochopila, že jestli chci o dítěti Borkovi říct dřív, než začne harant chodit na vysokou, budu si s ním muset smluvit schůzku.

Vzala jsem do ruky mobil.

Borek ho zvedl a dosti netrpělivě se mě zeptal, jestli mám něco opravdu neodkladného, protože právě teď pracuje na důležitém úkolu, který by nerad přerušoval.

„Borku, ano, je to důležité,“ vysoukala jsem ze sebe.

„Nemohli bychom si o tom promluvit o víkendu?“

Pomyslela jsem si, že kdyby se Borek zdržel o tomto víkendu (jako ostatně o kterémkoli víkendu) doma na dýl, než co mu zabere vzít si ze skříně čistou košili, byl by to zázrak, a proto jsem řekla:

„Borku, je to hodně důležité.“

„Tak fajn, Sienno. Poslouchám.“

Netrpělivost mu však odkapávala z každého zachvění hlasu.

„Do telefonu o tom mluvit nechci. Nemohl bys přijít dneska domů dřív?“

„V kolik půjdeš spát?“

„Borku,“ začala jsem už ztrácet trpělivost. „Potřebuju s tebou mluvit a ty mi to nemůžeš upírat. Jsem tvoje manželka – pamatuješ? Taková drobná blondýnka, co nosí na prsteníčku snubní prstýnek s vyrytým tvým jménem. Myslím, že jsme se viděli naposledy tak před dvěma lety, ale zas tak sklerotickej, aby sis na mě vůbec nepamatoval, snad ještě nejsi.“ Taky umím být pekelně sarkastická.

„Sienno,“ odpověděl nabroušeným tónem muž, který mi před oltářem slíbil nekonečnou lásku. „Sarkasmus ti nesluší. Víš moc dobře, že teď pracuju na moc důležitém projektu, a jestli to vyjde, mohly by z toho být slušné peníze. Jestli se nedokážeš sama nějak zabavit, měla sis vzít úředníka, který by ti byl k dispozici každý den ve čtyři odpoledne. Já před tebou netajil, že mám velké ambice…“

„Borku, k tomu, že jsi vědec, ses mi opravdu hned přiznal,“ dál jsem sarkasticky odsekávala, protože jsem si prostě nemohla pomoct, „ale nemůžeš popřít, žes přede mnou nějaké to špinavé tajemstvíčko tenkrát přece jen schovával.“

„Sienno, jak dlouho mi to ještě budeš vyčítat?“

„Nechci ti nic vyčítat. Chci s tebou mluvit.“

„No dobře,“ řekl otráveně muž, který mi měl být oporou v těžkých okamžicích mého života, „v sobotu se domluvím, že přijdu do ústavu až po obědě. Bude ti to stačit?“

„Ale jo,“ řekla jsem rezignovaně. „Tak se uvidíme v sobotu.“

Mohl by mi někdo sakra říct, proč jsem se vdávala…?

S mým mužem Borkem jsem se seznámila, když jsem byla na vysoké. Jako mladá medička jsem se táhla na konci průvodu, v jehož čele obřadně kráčel primář, a během vizity se snažila pochytit co nejvíc informací. Když vizita skončila, připojila jsem se k doktoru Michnovi, kterému mě hodili na krk, a chystala jsem se ho podlézavě zeptat, jestli nechce přinést kafe, protože jsem od starších spolužáků slyšela, že patří mezi vyučující, kteří, když dojde na zápočty, se nechají obměkčit a trochu přimhouří nad rozpačitým studentíkem očko.

Na Michnu ale před jeho pracovnou někdo čekal, tak jsem si říkala, že s tím jeho kafem počkám na později a zatím se vytratím do sesterny a jedno si dopřeju pro sebe. Jenže Michna toho člověka pozdravil: „Ahoj Borku,“ a hned nás představil.

„Borek Mikulecký,“ řekl ten muž a já si nemohla nevšimnout, jak velký je to fešák. Bylo mu už určitě přes čtyřicet, ale vypadal mladistvě. Vysoký, štíhlý, pohledný. Tmavé vlasy měl zastřižené hodně nakrátko a v jeho hlubokých šedých očích jsem se málem utopila. Řekla jsem taky své jméno, usmála jsem se a nechala pány o samotě. Pan doktor Mikulecký mi ale ne a ne sejít z mysli. Přemýšlela jsem, jak moc si zadám, když se na něj budu během procházení zdravotních dokumentací pacientů vyptávat Michny, ale ukázalo se, že to nebude třeba.

Když jsem odpoledne vycházela z nemocnice, pan doktor Mikulecký stál na protějším chodníku. V ruce měl rudou sametovou růži na dlouhém stonku a zeširoka se na mě usmíval. Ani jsem se nepokusila dělat, jako že jsem nepochopila, že čeká na mě. Udělala jsem jen takový ten překvapený kukuč a šla rovnou k němu.

Pozval mě na víno. Od nemocnice jsme se prošli parkem na Karlák a tam jsme se posadili v jedné pizzerii ke stolku u okna. Borek mi vysvětlil, odkud zná doktora Michnu a co dělá on sám – pracuje na vývoji nových léků. Povídali jsme si a povídali a okolo sedmé Borek přihodil pozvání na večeři. Udělal to tak roztomile, že jsem přijala. Rozloučili jsme se až okolo jedenácté. Borek mě vzal galantně domů taxíkem a při loučení mi políbil ruku. A zeptal se, kdy si na něj zase udělám čas.

Chtěla jsem dělat trochu drahoty, tak jsem schválně navrhla datum asi za týden nebo snad ještě za dýl. Borek se zatvářil strašně překvapeně. „Za tak dlouho? To bez vás nevydržím, Sienno. Opravdu byste si nenašla čas dřív? Třeba jen na chvilku…“

„Nóóó, já se musím učit…“ zkoušela jsem to na něj dál, ale když se zeptal: „Zítra? Na hodinku?“ přikývla jsem.

Borek se mi dvořil s plnou parádou. Květiny, čokoládové bonbony, pozvání na večeře, drobné, ale vynalézavé dárky, lichotky… Bylo to starosvětské a velice příjemné. Chodil se mnou do divadla a na koncerty… A já se zamilovala. Jak já se zamilovala…! Úplně jsem ztratila hlavu.

Pozvání na víkend přišlo překvapivě až asi za tři měsíce – to už jsem si říkala, jestli se k tomu pan doktor vůbec odhodlá.

Nemínila jsem mu to ovšem ulehčovat.

Ale ten víkend – to byla paráda.

Borek mě vyzvedl v pátek brzy po obědě a ve skvělé náladě jsme vyjeli po dálnici směrem na Brno a pak odbočili na České Budějovice. Nechtěl mi dopředu říct, kam jedeme, že to prý bude překvapení. Schválně jsem na něj líčila pastičky, vyptávala se ho, jaké si mám vzít oblečení, ale on se nedal. Když jsme ovšem projeli Budějovicemi a odbočili na Český Krumlov, byl mi cíl naší cesty jasný.

Borek objednal luxusní pokoj v hotelu Zlatý anděl přímo na náměstí. Starožitné zařízení našeho rozlehlého rohového pokoje a výhled na náměstí byly nepřekonatelné. V koupelně jsme měli dokonce oválnou vanu. Borek mě zahrnul dvornou péčí, skvostným vínem a každý den mě vzal na večeři do jiné restaurace.

Byl to velice romantický víkend. A Borek jako milenec – dneska si říkám, že to snad ani nemůže být jeden a ten samý muž. Ale tehdy, tehdy to bylo skvělé.

Od té doby jsme si někam vyjeli každý druhý víkend – a to nejenom po vlastech českých – Borek mě ohromil pozváním do Benátek, kde mi na gondole navlékl na prst romantický prstýnek se safírem. Jo – zasnoubili jsme se. Nebo jsem si to aspoň myslela – později mi dal jiný prstýnek. Jindy mě zase vyvezl k rakouským jezerům do Sankt Wolfgangu a v létě na týden k Lago di Garda, do Malcesine, odkud jsme podnikali výlety do malebných městeček nebo na okolní hory. V Praze jsme se vídali skoro denně. Borek občas přespal u mě, bydlela jsem tehdy na Smíchově v garsonce po tetě Alžbětě, o niž nikdo z příbuzných nestál, tak připadla mně. Kdykoli se Borek u mě stavil, velkoryse přinesl spoustu jídla a dobré víno.

Avšak nikdy, opravdu nikdy, mě nepozval k sobě domů.

Mělo mi to být divné.

Jenže já byla zamilovaná, a když Borek mé pokusy (upekla jsem perník, ten, co ti u mě posledně tak chutnal, sednu na tramvaj a budu za půl hodinky u tebe, nebo: nemám se u tebe stavit ráno cestou na fakultu, dáme si spolu kafe) odbyl, že to u sebe nemá ani zdaleka tak pěkné jako já, spokojila jsem se s tím a ještě, ve své nekonečné naivitě (Linda říká natvrdlosti), jsem si říkala, jak je dojemné, že mě nechce vzít do neuklizeného (jak jsem si představovala) bytu. Svatá ty prostoto, Sienna jméno tvé…!

Asi po půlroce vášnivého vztahu, kdy Borka znaly všechny mé kamarádky a většina mých spolužáků, a já neznala z jeho okolí nikoho jiného než doktora Michnu – a před ním jsme náš vztah tajili díky Borkově (jistě dobře míněné) radě, aby mě Michna nemohl obvinit z toho, že bych snad po něm mohla chtít nějakou protekci.

No, abych byla upřímná, nijak moc mi to zase nevadilo. Borek mě nevzal ani ke svým rodičům, ale neboť já ho k našim vzít docela určitě nemohla, protože s těmi jejich scientologickými poučkami se nedala očekávat žádná vstřícnost (podle nich jsem zradila naši víru), nechtěla jsem se k těm jeho vnucovat. Samozřejmě jsem ale Borkovi o tom, že jsou moji rodiče členy podezřelé sekty, řekla. Někdy, když se chystal ke svým rodičům, jsem si pomyslela, proč mě tam nevezme s sebou, ale nahlas jsem se zeptat neodvážila.

Přitom když jsme se nakonec seznámili – přišli na naši svatbu – se z nás okamžitě stali přátelé. Moc ráda a často jsem je navštěvovala a myslím, že si mě oblíbili. Nikdy mi ani slůvkem nepředhodili, že se kvůli mně jejich syn rozvedl. Byli velice noblesní – ostatně stejně jako je noblesní Borek. Borkův tatínek byl profesí architekt a radostí jeho stáří bylo cestování po architektonických památkách. Často se svou ženou vyjížděl na cesty po Evropě, navštívili i Maroko a Tunisko. Jeho nezměrně obsáhlé fotografické album uchovávám v knihovně a často si v něm listuju. Ani jeden z nich už dnes nežije a mně je moc líto, že nepoznali Miu.

To ale trochu předbíhám.

Jednoho dne se přede mnou Borek z ničeho nic ledabyle zmínil, že po prarodičích zdědil roubenou chaloupku v Peci pod Sněžkou v Krkonoších. A jestli bych si tam s ním nechtěla o příštím víkendu vyrazit. Protože jsme se v té době znali už asi tři čtvrtě roku, takové přiznání mě hodně překvapilo. Proč mi to říká až teď?

„Borku, ty máš chalupu v Krkonoších a my jezdíme o víkendech do hotelů?“ podivila jsem se upřímně. „Samozřejmě že tam chci jet, už se moc těším. Ale proč jsi mi o tom nic neřekl, ty tajnůstkáři? A proč jsi mě tam ještě nevzal?“

„No, měl jsem… bylo to dlohodobě pronajaté,“ rozpačitě vysvětloval.

„Aha, tak to jo,“ odvětila jsem plná nadšení, že konečně uvidím kousek Borkova soukromí. Jo, u něj doma jsem po několikaměsíční známosti ještě nebyla. „Nasmažím s sebou řízky a abys viděl, jakou máš ve mně ženušku,“ vlichocovala jsem se, „umatlám i mísu bramborového salátu. S domácí majonézou.“

Borek se usmál. „Nemusíš vařit, Siennko, jsou tam hospody.“

Ale já si to nenechala vymluvit, a kromě řízků a opravdu luxusního salátu jsem upekla ještě tvarohový koláč s jablky, podle Lindina receptu, a krabici oříškových sušenek.

Byla jsem šťastná jako blecha.

Jo, vždyť říkám – svatá ty prostoto…!

Borkova chaloupka mě okouzlila. Stojí až na samém konci vesnice, kus dál od ostatních chalup, v Obřím dole, obklopená horami. Měli jsme odtud nádherný výhled na Sněžku. Borek zaparkoval auto na malém soukromém parkovišti, vpravo vedle cesty, protože do chaloupky jsme museli přejít dřevěný můstek, překlenující řeku Úpu. Bylo to úžasně malebné místo, chaloupka s kamenným zápražím, mírně sehnutá, ale očividně s láskou opečovávaná.

Uvnitř byla v přízemí kromě vstupní chodby a koupelny jediná místnost, taková starosvětsky zařízená obývací kuchyně s vyřezávanými kredencemi a těžkým dubovým stolem, kolem nějž byly rozestaveny dubové židle s vyřezanými srdíčky na opěradle. Na oknech visely ručně háčkované záclonky a modrotiskové závěsy a ze stejné látky byl i ubrus. Poličky na kredencích lemovaly bílé (ručně háčkované, samozřejmě) vložky. Kam oko pohlédlo, bylo vystavené starobylé hnědobéžové keramické nádobí a nad kuchyňským stolem visely měděné hrnce a pánve. V rohu pod oknem stála dvě čalouněná křesla a mezi nimi nízký kulatý stolek, pokrytý ručně háčkovaným, přepečlivě napnutým a vyžehleným ubrusem.