Vlastimil Vondruška

OSMANSKÝ TÁBOR

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

Vydání první

ISBN 978-80-243-5623-5

Mé ženě Aleně

I

„Jak jsi na tom s nevěřícími?“ optal se královský písař Jiří Adam z Dobronína svého pomocníka bakaláře Petra Korce, když se vrátil z Pražského hradu. Byl na soukromém slyšení u české královny Anny Jagellonské.

„Jako posluchač slovutných vysokých učení v Itálii je nenávidím skoro tak jako prázdný džbán, když se zrovna potřebuju napít. Neboť neexistuje odpornější představa než vyschlé hrdlo. Alespoň tak se to tvrdilo, když jsem studoval,“ zasmál se bakalář Petr. Byl to vysoký mládenec s černými kudrnatými vlasy, který nedávno vstoupil do služeb královského písaře. Protože byl jeho pán vdovec, přijal ho ve svém domě jako pomocníka a tak trochu i důvěrníka. Bakalář Petr byl chytrý a věrný a záhy prokázal, jak užitečný je při vyšetřování různých zločinů. V královské komoře sice tohle práce Jiřího Adama z Dobronína nebyla, jenže několikrát prokázal svůj vyšetřovatelský důvtip a od té doby ho nejvyšší zemští úředníci a dokonce sám panovník pověřovali vyšetřováním zapeklitých případů.

„Jako upřímný křesťan a stoupenec učení Ježíše Krista o lásce k bližnímu svému ovšem dobře vím, že je třeba podříznout krk každému nevěřícímu, který se mi dostane do rukou,“ pokračoval s lehce sarkastickým úsměvem. Po otci, plzeňském rychtáři, měl blíže spíše k evangelickým učením a ani Jiří Adam z Dobronína nebyl horlivý katolík. Věřil ve spravedlnost a nikoli v dogmata. Rád studoval historii a pochopil, co krve už bylo ve jménu víry prolito. Přesto se na svého pomocníka pro jeho lehkovážná slova káravě zamračil.

Bakalář Petr si z toho však nedělal těžkou hlavu a pokorně dodal: „Ovšem jako pomocník vás rád mezi psy nevěřící doprovodím. Neboť předpokládám, že vaše otázka nemohla být ničím jiným než oznámením, že se s nimi budeme muset v nejbližší době setkat.“

„Nedopřeješ starému člověku žádnou radost. Chtěl jsem tě překvapit, ale když už jsi přišel na to, co jsem ti chtěl říci, můžeš být alespoň tolik zdvořilý a tvářit se překvapeně,“ zasmál se Jiří Adam z Dobronína. Měl Petra rád, kromě jiného proto, že byl nesmírně bystrý. Kolem něj, a zvláště v královské kanceláři, se pohybovali samí nadutí hlupáci. Čím byl starší, tím více mu tahle lidská vlastnost vadila. Dokud ještě žila jeho žena, miloval ji právě proto, že byla vtipná a chytrá. Tehdy byl šťastný, protože ona vyvažovala všechny nectnosti světa. Teď byl sám.

Měl šedivé vlasy a písaře v královské komoře by vlastně už ani dělat nemusel, protože byl zámožný a mohl jít na odpočinek. Jak říkával podkomoří Hynek, mohl si jít v klidu užívat stáří. Další důkaz, jací hlupáci ho obklopovali. Co bylo na stáří tak pěkného, aby si ho člověk užíval? A co by vůbec dělal, pokud by si ho užíval v klidu? Klid byl předsíní smrti. O tom byl Jiří Adam z Dobronína pevně přesvědčený a odmítal lenošit.

„Vidíte, to mě nenapadlo, že byste chtěl, abych se před vámi přetvařoval,“ popichoval ho dobromyslně bakalář Petr. I on měl svého pána velice rád, protože dal jeho životu nový smysl. Když získal titul bakaláře, myslel si, co všechno dokáže. Jenže záhy zjistil, že svět je jiný, než ho popisovali teologové. Pak mu královský písař otevřel fascinující svět, v němž spravedlnost nebyla jen otřepanou frází, ale skutečností. Když už Bůh nedal křesťanům v životě pozemském opravdovou spravedlnost, alespoň něco občas napravily lidské zákony. Nebyla v tom sice dokonalá harmonie, o níž hovořili filozofové, ale bylo to pořád lepší než složit ruce do klína a naříkat. Tohle neměl v povaze ani jeden z nich.

Usadili se ke stolu a Rozárka jim nalila do číší víno. Protože se blížil večer, omluvila se, že musí jít vařit. Rozárka měla Petra ráda a on ji, a proto se také počítala mezi pomocníky královského písaře. Zajímalo ji, o čem chtějí rokovat a umínila si, že v noci vklouzne do Petrovy jizby a vyzpovídá ho.

„Tak o co jde?“ optal se bakalář Petr a upil ze své číše. Teď hovořil soustředěně a přestal žertovat.

„Budeme se muset vypravit do Uher. Mezi Osmany,“ odpověděl stejně vážně královský písař. „I když se však budeme tvářit jako doprovod vyslance, naším hlavním úkolem bude vyšetřování. Nemusím ti zdůrazňovat, jak složité to mezi muslimy bude.“

„To nepochybuji. Nedomluvíme se a já nebudu moci vyslýchat hezké holky, protože jsou všechny zavřené v harémech. To je život,“ povzdechl si bakalář Petr.

„Potěšil jsi mne, že tě mohu konečně překvapit,“ usmál se Jiří Adam z Dobronína. „Za prvé, nedomluvíš se jen ty. Já totiž trochu jazyk nevěřících znám. A za druhé, v Budíně nežijí jen Osmani, ale najdeš tam také spoustu Řeků a Srbů. Ti tam před Osmany utekli v době, kdy byly Uhry ještě křesťanské. A když Budín před několika lety obsadil sultán Sulejman, už tam zůstali. Proto budeme hezké holky potkávat. Pokud však bude třeba vyslechnout je, pro jistotu se toho ujmu já sám.“

„Vy umíte taky řecky a srbsky?“ optal se nevinně bakalář Petr.

„Řecky umí každý, kdo je alespoň trochu vzdělaný. A srbština je podobná češtině.“

„Tak vidíte. Česky umím, takže se srbsky domluvím, ale obávám se, že vám Aristotelova řečtina bude k ničemu. Kdysi jsem chodil s jednou holkou, jejíž rodina pocházela ze Soluně. A tak vím, že dnešní řečtina zní úplně jinak než ta, co nás učili na univerzitě.“

„No výtečně,“ zaradoval se Jiří Adam z Dobronína a zamnul si ruce jako dítě. „Takže mám další překvapení. To je dneska ale úroda! Já samozřejmě mluvil o dnešní řečtině. I tu znám. V mládí jsem několik let pobýval v Cařihradě.“

„Nemám sice hlupáky rád, stejně jako vy,“ povzdechl si bakalář Petr, „ale moc chytří lidé mne taky štvou.“

Navzdory tomu, že žertovali, tvářili se oba velice spokojeně. Jiří Adam z Dobronína považoval svého pomocníka za učeného, pokud se vzalo v úvahu, že studoval na italských univerzitách. Pořád však byly lepší než ta pražská. Od té doby, co ji ovládli utrakvisti, byl na ni žalostný pohled.

„Tak abychom se vrátili k naší práci,“ navrhl. „Po dlouhých a krušných letech, kdy náš panovník s Osmany válčil, nabízí mír a dohodl se s nimi, že bude mít v Uhrách svého vyslance. Jmenoval jím Wolfganga Krajíře z Krajku. Spolu s ním pojede početný doprovod a v něm budeme i my dva. Já budu vystupovat jako královský písař, který zapisuje vše důležité, a proto se zúčastním všech jednání. Jak jsem ovšem řekl, náš hlavní úkol je jiný. To, co budeme v Uhrách vyšetřovat, je jakási záhada, které pořádně nerozumí ani naše vznešená královna Anna Jagellonská. Jde o to, že do Budína před několika měsíci odcestoval mladý Vratislav z Pernštejna. A zdá se, že tam někde zmizel. Jeho otec Jan z Pernštejna se ovšem tváří, jako by se nic nestalo. Když se ho královna na syna přímo optala, zamluvil to. Anna Jagellonská má v Uhrách řadu přátel, kteří kdysi sloužili jejímu bratru Ludvíkovi. Škoda té nešťastné bitvy u Moháče, kde zahynul. Nu, a podle jejích uherských zvědů se mladý Vratislav z Pernštejna naposledy pohyboval v Budíně, pravidelně navštěvoval tamní proslulé lázně a byl hostem budínského bejlerbeje Mehmeda.“

„Odpusťte, můj pane, ale o Vratislavovi z Pernštejna se říká, že to je rozmazlený mládenec, který umí jen rozhazovat peníze. Kromě svádění holek, popíjení v krčmách a dělání povyku se však zatím ničím jiným neproslavil.“

„Jak to, že ne? Proslavil se svými výstřelky. Znám jednoho mládence, který býval stejný,“ upozornil dobromyslně s pohledem upřeným na svého pomocníka. „Ale faktem je, že se mladý Pernštejn najednou přestal na veřejnosti ukazovat. V hostinci, kde si najal jizbu, ho neviděli už dobré tři týdny. S nikým nemluvil, nikdo ho nikde nezahlédl, služebníci o něm nevědí, ale Budín neopustil. I když se jeho otec tváří klidně, královna Anna se o Vratislavův osud zajímá. Ten důvod mi příliš jasný není. Možná proto, že Jan z Pernštejna je velikým příznivcem jednoty bratrské. A královna se obává, že by mohl chtít vyjednávat podporu evangelíků u Osmanů.“

„U nevěřících? To je snad nesmysl!“

„Jen zdánlivě. Luther přece tvrdil, že papež je horší než sám satan. A jednota bratrská je ve věcech víry dogmatičtější než kolegium kardinálů. Bratrský biskup Jan Augusta není podle mého soudu zrovna bystrý člověk. Je svárlivý a neumí přemýšlet reálně.“

„Proto skončil ve vězení na Křivoklátě.“

„Jistě, ale to je jen jedna možnost. Královna Anna se obává, že Osmani mohli Vratislava zajmout, drží ho jako rukojmí a jeho otce vydírají, aby pro ně pracoval. Nezapomeň, že Jan z Pernštejna je snad nejbohatší velmož v Českém království. A je tu i třetí možnost. Vratislav odjel opravdu jen za zábavou, ale dopustil se nějaké nepředloženosti a Osmani ho zajali a uvěznili. Mohou s ním vyrukovat při vhodné příležitosti. Jejich sultán Sulejman je totiž nesmírně vzdělaný, ale současně lstivý panovník. Náš úkol je jasný. Musíme najít Vratislava z Pernštejna a zjistit, co se vlastně děje.“

„Jaké budete mít pravomoci?“

„Žádné. Královna Anna mi výslovně řekla, že se na mne obrací jako na věrného a čestného rytíře, ale nechává na mém uvážení, zda do toho dobrodružství půjdu. Nic mi nenařizovala, přijal jsem tu věc dobrovolně.“

Bakalář Petr přikývl. Nebylo co dodat. Obával se však, aby jeho pán nepřecenil své síly. Těch několik měsíců, které mu sloužil, patřily k jeho nejšťastnějším a bylo by mu velice líto, kdyby o tuhle službu přišel. Umínil si proto, že musí udělat všechno, aby to dopadlo dobře. Když už ne kvůli sobě, tak kvůli Rozárce. Ona potřebovala domov ještě víc než on. Neměla nikoho, jen Petra. A svého pána.

„A ještě něco bys měl vědět,“ upozornil Jiří Adam z Dobronína. „V rámci družiny vyslance českého krále budeme cestovat ve třech.“

„Ale pro Rozárku to bude nebezpečné. Ať zůstane v Praze. Mezi nevěřícími by nám stejně nebyla nic platná,“ bránil ji bakalář Petr.

Královský písař se lehce pousmál. „Já věděl, že se o ni budeš strachovat. Máš samozřejmě pravdu. Spolu s námi bude cestovat ještě jeden mládenec. Jmenuje se Gejza, pochází z Uher a hovoří kromě jiného i jazykem Osmanů. Pro okolí to bude tvůj bratr a bude nám překládat.“

Když se Petr v noci loučil s Rozárkou, byla trochu zaražená. Od té doby, co s ním přijela z Plzně do Prahy, byli stále spolu. Musel jí slíbit, že dá na sebe pozor.

„Toho bratra ti povolím,“ prohlásila velkomyslně a objala ho. „Pořád lepší, než abys měl s sebou sestru.“ Pak ho začala líbat. Tu noc toho bakalář Petr mnoho nenaspal. Brzy ráno spolu se svým pánem opustil dům v Kaprové ulici a zamířil na Pražský hrad, odkud celá výprava vyrazila na dlouhou cestu do Uher.

I když se vyslancem v Uhrách stal Wolfgang Krajíř z Krajku, hlavní slovo v početné družině neměl během cesty on, ale hejtman pověřený ochranou celé výpravy. Jiří Adam z Dobronína zjistil, že toho bylo víc, co mu královna Anna zatajila. Nebo o tom možná ani nevěděla. Hejtmanem výpravy byl totiž Jaroslav z Pernštejna, mladší bratr onoho Vratislava, který v Budíně zmizel. Další člen družiny, o jehož účasti nevěděl a nebyl mu ani v nejmenším po chuti, byl páter Maxmilián. Býval zpovědníkem pánů z Rožmberka a nedávno ho papež ustanovil do úřadu inkvizitora. On sám prohlašoval, že do Uher jede proto, aby se osobně přesvědčil, jaká příkoří se tam dějí křesťanství, ale že bude jen pozorovat, nehodlá nic podnikat. Nu a to, co mohl Jiří Adam z Dobronína považovat za vůbec nejhorší, byl fakt, že Wolfgang Krajíř z Krajku měl s sebou svého osobního písaře, který se jmenoval Vilém a byl bratrancem podkomořího Hynka. Pokud Jiří Adam z Dobronína považoval někoho za skutečného hlupáka, nadutého a plného žluči, pak to byl právě podkomoří Hynek. Jeho bratranec byl úplně stejný.

„Jen úcta k naší vznešené královně mi nedovolí prohlásit, že jsou chvíle, kdy lituji své rytířské šlechetnosti,“ svěřoval se rozmrzele bakaláři Petrovi, když se ocitli stranou od ostatních.

Výpravu doprovázel oddíl kyrysníků a také trubači a pištci. Protože Wolfgang Krajíř z Krajku napadal na jednu nohu, cestoval v kočáře, na jehož dvířkách byl erb českého krále. Spolu s ním seděl uvnitř i inkvizitor Maxmilián, který rozhlašoval, že se nehodí, aby jako duchovní osoba cestoval v sedle.

„Nechcete jet s námi?“ nabízel nový uherský vyslanec laskavě Jiřímu Adamovi z Dobronína. „Na koni to moc pohodlné není. Tady v kočáře budete mít větší pohodlí. Přece jen nejste už nejmladší.“

Královský písař dělal, že tuhle nabídku přeslechl. Stiskl rty a popohnal koně, aby byl co nejrychleji z doslechu. Celá výprava mu připomínala zlomyslnou frašku, s jakými se v poslední době setkával na jarmarcích. Byly velice žádané a potulným hercům přinášely slušné živobytí. Prostému lidu se líbily, ale učení mužové v nich mnoho moudrého nenalézali. Jaký smysl mělo nacházet potěšení a zábavu v nedostatcích jiných?

„Zato ten Gejza se mi celkem líbí,“ hlásil bakalář Petr svému pánovi. „Mohl jsem dostat mnohem horšího bratra. Až se někde zastavíme, představím vám ho.“

Cesta ubíhala dobře. Byl příjemný den na počátku léta. Po nebi pluly bělavé obláčky, které občas zastínily slunce, jehož paprsky byly sice příjemné rašícímu obilí, ale poutníky obtěžovaly. Mezi služebníky Wolfganga Krajíře z Krajku byl jeden, který za sebou vedl na otěžích koně se dvěma měchy na hřbetě. V nich bylo řídké pivo. Každému, kdo o to stál, dal napít z cínového korbele, na němž byl vyrytý erb jeho pána.

Těsně po poledni se zastavili v zájezdním hostinci na dohled hradeb města Český Brod. Vše pro ně už bylo uchystáno, protože jiný služebník Wolfganga Krajíře z Krajku jel půl dne cesty před celou výpravou a zajišťoval, aby se cestující nemuseli zdržovat a nalezli na dohodnutých místech připravené jídlo a píci pro koně.

Do večera se výpravě podařilo dorazit do Kolína. Urození hosté se ubytovali v královském dvorci ve městě a služebníci spolu s oddílem vojáků zůstali v zájezdním hostinci před hradbami. Jiřímu Adamovi z Dobronína se tohle příliš nelíbilo a také to hejtmanovi Jaroslavu z Pernštejna řekl. Ten však jeho obavy odmítl.

II

Na večeři si urozená společnost zašla do šenku, který se nacházel hned vedle královského dvorce. Tady měl Jiří Adam z Dobronína možnost seznámit se i s dalšími členy výpravy. Některé znal podle vidění, s některými se potkal poprvé v životě. Wolfganga Krajíře z Krajku doprovázel jeho osobní lékař a astrolog v jedné osobě. Jmenoval se Agapethos a původem byl Řek. Byl to hubený kostnatý muž s šedýma uhrančivýma očima. Oblečený byl do podivného hábitu z černého sametu, na němž byla zlatou nití vyšitá znamení zvěrokruhu. Především inkvizitorovi zjevně po chuti nebyl. Wolfgang Krajíř z Krajku však na jeho lékařské umění nedal dopustit. Tvrdil, že nebýt jeho, nebude chodit vůbec. Svého písaře Viléma však ke stolu nepozval, protože to byl jen služebník.

Dalším hostem byl mistr vídeňského vysokého učení Ernest von Lütgow. Byl to známý právník a českým králům sloužil už dlouho. Kdysi dokonce žil na dvoře Ludvíka Jagellonského. Pro Ferdinanda I. Habsburského zařizoval řadu ožehavých diplomatických záležitostí. V Uhrách měl za úkol dohlédnout na formulaci mírové smlouvy, kterou měl vyslanec dojednat.

Posledním byl synovec nejvyššího komořího Jana z Vartemberka. Jmenoval se Zdislav a byl přítelem Jaroslava z Pernštejna. Doprovázel ho, aby získal ve světě nějaké zkušenosti. Podle zvyku mocných velmožů musel každý dospívající mladík podniknout kavalírskou jízdu do cizích zemí. Většina jezdívala do Benátek nebo do Paříže, kde se v prvé řadě seznamovala se vzrušujícím uměním tamních kurtizán. Zdislav z Vartemberka však tvrdil, že on chce opravdu poznat svět. A co by mohlo být zajímavější než studovat život nevěřících, kteří jsou úhlavními nepřáteli víry. Pokud je mají křesťanští bojovníci porazit, musí nejprve poznat jejich slabé stránky. Ani tohle zdůvodnění však nebyl inkvizitor Maxmilián ochotný tolerovat. Hned, jak se Zdislav objevil v šenku, přísně ho vyplísnil.

Šenkýř začal snášet na stůl mísy s pečenou drůbeží a jiné s kusy hovězího masa ve smetanové omáčce. Jeho žena přinesla čerstvý bílý chléb a mísu s řeřichovým salátem. Ještě dříve, než se rozproudil hovor, objevil se bakalář Petr. Přivedl ke stolu Gejzu, uklonil se a představil ho jako svého bratra. Gejza byl sympatický mládenec s tmavými kudrnatými vlasy a s modrýma očima, které kontrastovaly s ostře řezanými rysy ve tváři a snědou pletí. Byl mírně podsaditý, měl příjemný hluboký hlas a živá gesta.

„Myslíš, že vy dva někoho zajímáte?“ pokáral ho inkvizitor Maxmilián a do ruky uchopil opečené husí stehno. Měl umaštěné rty a hovořil s plnými ústy.

„Já přišel za svým pánem, ne za vámi. Pokud jsem vás však vyrušil od vašeho zbožného díla, velice se omlouvám,“ ukláněl se zdvořile bakalář Petr. Na tvářích urozené společnosti u stolu se mihl pobavený úsměv. Inkvizitora neměl nikdo z nich rád.

„Pojďte, probereme to u vedlejšího stolu,“ navrhl Jiří Adam z Dobronína dříve, než se inkvizitor ohradil. S oběma se posadil do rohu, kde měli klid. Zvědavě se na Gejzu zadíval a jazykem Osmanů se ho optal, co mu může o sobě povědět. Mladík povytáhl překvapeně obočí a pak mu stejným jazykem odpověděl, že s velikou lítostí zjišťuje, že jeho přítomnost je tu nejspíše zbytečná. Jak je zřejmé, poradí si i bez něj, neboť pan královský písař jazyk ovládá výtečně.

„Jsem rád, že ho ovládáš i ty. Chtěl jsem si to jen ověřit,“ přešel zpět do češtiny Jiří Adam z Dobronína. Věcně pokračoval: „Komu jsi sloužil dříve? Na to jsi jaksi zapomněl odpovědět v návalu zbytečné chvály mých znalostí.“

„Naše vznešená královna vám to neřekla?“ podivil se Gejza. „Můj otec kdysi sloužil jako písař králi Ludvíkovi Jagellonskému. Padl spolu s ním u Moháče. Mne vychovali v Trenčíně, v jedné české rodině. V loňském roce mne do Prahy přivedl komoří naší vznešené panovnice a od té doby sloužím jí. Mám na starost listiny z Uher a dalších východních zemí.“

„A Budín znáš?“

„Nikdy jsem tam nebyl, urozený pane,“ omlouval se Gejza, „ale není zdaleka tak veliký jako Staré Město pražské. Za den se tam vyznám, to vám slibuji.“

„Dobrá, to mi pro začátek stačí,“ přikývl Jiří Adam z Dobronína. „Já se k nim vrátím. Vy zůstaňte tady a objednejte si něco k jídlu. Já to zaplatím.“

„Říkal jsem ti, že můj pán je skvělý muž,“ vykládal tiše bakalář Petr, sotva se královský písař vzdálil.

„To jistě. Nevíš, kde se tak dobře naučil jazyku Osmanů?“

„Prý v Cařihradě. Co si dáš k jídlu?“

Bakalář Petr přivolal rukou šenkýře a objednal mísu jelítek se zelnými plackami. Jiří Adam z Dobronína se vrátil k urozené společnosti a omlouval se, že musel vyzkoušet znalosti tlumočníka, kterého mu přidělila česká královna. Všiml si, že se inkvizitor Maxmilián několikrát ohlédl ke stolu v rohu. Chápal, že se ho slova bakaláře Petra dotkla, a protože se o inkvizitorovi tvrdilo, že to je muž velice mstivý, umínil si, že musí svého pomocníka varovat. A současně ho vyplísnit, protože tady už nebyl mezi studenty nebo doma v Plzni. V urozené společnosti nemohl říkat, co mu slina přinesla na jazyk. Byť to bylo zábavné nebo dokonce vtipné. Mocné nebylo radno provokovat.

„Jsem zvědavý, zda do Budína opravdu přijede sultán Sulejman,“ vykládal starostlivým hlasem Wolfgang Krajíř z Krajku. „Své pověření mohu totiž odevzdat jen jemu. Jsem přece vyslanec českého krále, a nemohu se proto bavit s obyčejným bejem. Zapeklitá věc. Možná na něho budeme muset čekat hodně dlouho.“

„Pokud já vím, má být v Budíně slavnost k poctě jakéhosi zemřelého derviše. Znám místo, kde stojí jeho mauzoleum. Je ve svahu nad Dunajem a bývala tam kaple k poctě Panny Marie. Prý to byl fanatický vyznavač proroka Mohameda,“ vysvětloval inkvizitor Maxmilián. „Mám ověřené zprávy, že u toho musí sultán být. Dočkáme se ho.“

„Pokud tam vůbec dojedeme,“ zabručel hejtman. Jaroslav z Pernštejna byl z celé urozené společnosti nejmladší, byl dokonce mladší než bakalář Petr. Díky otci však získal velice záhy vlivné místo na královském dvoře. „Postavení sultána Sulejmana není tak pevné, jak by se mohlo zdát. Každou chvíli proti němu některý z bejů povstane, jeho říše je příliš veliká. A pokud vím, tak se nedávno v Uhrách jeden z bejů opravdu vzbouřil. Pro něj bychom byli vítanou kořistí.“

„Jenže to povstání se snad týká Sedmihradska,“ namítl trochu polekaně Wolfgang Krajíř z Krajku. Díky svému vrozenému zmrzačení nikdy neválčil a vojenských šarvátek se až panicky bál.

„Vím zcela jistě, že oddíly vzbouřeného beje plení i v okolí Budína. Problém je ten, že sultán nemá v Uhrách své elitní janičárské oddíly, protože je potřebuje k potlačení jiného povstání doma v Anatolii. Uhry jsou pro něj místem okrajového zájmu,“ pokračoval nesmlouvavě Jaroslav z Pernštejna. Navzdory svému mládí bylo zřejmé, že má výtečný přehled. Jiří Adam z Dobronína si na něj v duchu změnil názor. Jakmile se naskytla příležitost, přesedl si a dal se s ním do řeči.

„Také jsem si chtěl s vámi promluvit,“ přikývl zdvořile mladý hejtman. „Odpovídám za bezpečí nejen proti útokům Osmanů, ale i za to, aby byl v naší výpravě klid. Nikdy nevíte, co se může stát. Proto mne zajímá, proč jste s námi vy. Nechce se mi totiž uvěřit, že právě vy byste musel souhlasit s úkolem pracovat jako písař pro pana vyslance.“

„Tak si to přála naše vznešená královna. Tuhle otázku byste měl směřovat jí,“ opáčil stejně zdvořile, i když trochu

upjatě Jiří Adam z Dobronína.

„To jsem také udělal,“ přiznal se klidně Jaroslav z Pernštejna. „O vás je totiž známo, že jste nesmírně obratný vyšetřovatel. Není vaše poslání jen zástěrkou? Třeba jste pověřen nějakým pátráním. Pokud je to tak, jeden problém za vás vyřeším. Můj starší bratr je v pořádku, právě včera jsem od něj obdržel list. Tady je,“ řekl a na stůl položil složený list papíru s rozlomenou červenou pečetí, na níž byl erb se zubří hlavou. Hovořil stále zdvořile a velice klidně.

„Mýlíte se, pane hejtmane, jsem písař a nikoli vyšetřovatel. Oceňuji však vaši otevřenost,“ nepatrně se uklonil Jiří Adam z Dobronína. „Ten list si s vaším dovolením rád přečtu. Možná tam budou zprávy o Budínu, které mne mohou zajímat.“

„Žádné tam nenajdete. Ten dopis je ryze osobní, ale i tak si ho můžete přečíst. Ráno mi ho vrátíte,“ usmál se mladý Pernštejn. Nepochyboval totiž, že jeho úvaha je správná. Naklonil se a tiše dodal: „Nemusíte mít obavy. Já nepatřím k těm, kdo zbytečně mluví.“

„Takže mi asi na pár otázek neodpovíte,“ povzdechl si královský písař, aby dal najevo svou lítost. Byl zvědavý, jak mladý Pernštejn zareaguje. K jeho překvapení mladík odvětil, že to je přece něco jiného. Pokud budou mít otázky hlavu a patu, odpoví ochotně, ale raději ne tady. Mohou se k té věci vrátit zítra, po cestě bude spousta času.

„Co si to tam šeptáte?“ ozval se káravým hlasem Wolfgang Krajíř z Krajku. „Vyslancem našeho milostivého panovníka v Uhrách jsem já. Musím tedy vědět o všem.“

„Právě se s panem písařem domlouvám, jak se zachováme, pokud bychom potkali ozbrojené nevěřící. Pokud by na nás zaútočili, diskutujeme o tom, jak je nejsnáze zabít. Mají totiž odlišný způsob boje než naši rytíři,“ odpověděl s vážnou tváří mladý Pernštejn. Wolfgang Krajíř z Krajku se zamračil a okamžitě se od něj odvrátil a chtěl pokračovat v rozhovoru s inkvizitorem, ale Maxmilián se už zase díval do rohu ke stolku, u něhož seděl bakalář Petr. Teprve na opakovaný dotaz zabručel: „Promiňte, urozený pane, zamyslel jsem se.“

„Ptal jsem se,“ opakoval zvýšeným hlasem vyslanec, „zda bychom neměli uvažovat o posílení našeho vojenského oddílu, pokud nám opravdu hrozí nebezpečí.“

„Pokud Bůh chce, abychom splnili naše poslání, pak se nám nic nestane,“ odpověděl inkvizitor a pokřižoval se. „Pokud si to však nepřeje, neochrání nás ani celá armáda. Já osobně si myslím, že se stane spíše to druhé. Neumím si představit, aby Bůh souhlasil s tím, že bychom měli jednat s nevěřícími. Já to kdysi jednou v Budíně udělal a Bůh mne potrestal.“

„Tak proč s námi jedete?“ utrhl se na něj zlostně vídeňský právník Ernest von Lütgow.

„Nejsem povinen se vám zpovídat,“ stejně zlostně odsekl inkvizitor a pootočil křeslo, aby dal najevo, že se s ním nemíní bavit. Učený právník se však nedal. Začal rozsáhlý výklad o tom, že téměř všechny křesťanské autority tvrdí, že si lze boží přízeň vyprosit nejen modlitbou. Ten, kdo ovládá meč, má jistě větší šanci v bitvě zvítězit než ten, kdo v boji vycvičený není.

Urozená společnost sice zdvořile mlčela, ale jen málokdo ho poslouchal. Jakmile se na chvíli odmlčel, ozval se znovu Wolfgang Krajíř z Krajku. Jako by učený právník nic neřekl, začal se rozčilovat, že nemá nejmenší chuť přijít o hlavu. Rozvzteklil se tak, že ho začal jeho lékař Agapethos uklidňovat, aby myslel na své zdraví, protože zlost otráví krev a člověk z toho může onemocnět.

„To málo věříte vojenským schopnostem pana z Pernštejna,“ zastal se svého přítele Zdislav z Vartemberka. „Král jistě věděl, proč ho ustanovil hejtmanem této výpravy.“

„Já před nevěřícími necouvnu,“ potvrdil mladý Pernštejn, kterému došlo, že to s žertováním trochu přehnal.

„Ani já ne. Není větší rozkoš než položit život pro křesťanskou víru,“ skočil mu do řeči inkvizitor Maxmilián, jako by ho mrzelo, že už dlouho mlčí.

Jiří Adam z Dobronína jejich spor sledoval a nevěděl, co si má myslet. Nevěřil inkvizitorovi, že by svá slova mínil vážně. Nevypadal na muže, který touží po smrti mučedníka. Ani Wolfgang Krajíř z Krajku na něj však nepůsobil jako člověk, který se vyleká při první zmínce o nebezpečí. Téměř by řekl, že jde o jakousi hru, jejíž smysl mu zatím unikal. A že o ní možná ví i mladý Pernštejn. Jako by se ti tři smluvili. Třeba chtěli odradit od cesty do Uher jeho. Jenže pokud by to byla pravda, bylo by to příliš naivní. Ne, za tím muselo být něco jiného.

„Jste nějak zachmuřený,“ obrátil se na královského písaře nečekaně mladý Pernštejn. „I vy se bojíte tasit svůj meč?“

„Jeden nikdy neví, co se může stát, jak jste sám před chvílí poznamenal,“ pokrčil rameny Jiří Adam z Dobronína. Postřehl pohrdavý úšklebek na tváři mladého Vartemberka.

„Jistě, musíme být opatrní,“ souhlasil Wolfgang Krajíř z Krajku. „Hned ráno požádám svého švagra, aby se k nám přidal. A aby přivedl celou svou hotovost.“

„Tak vidíte, co jste svými řečmi způsobil,“ vyčetl inkvizitor Maxmilián mladému Pernštejnovi. Vstal a upozornil, že jako služebník boží nemíní ponocovat a v této společnosti se zjevně ničeho zbožného nedočká. Raději se půjde před spaním pomodlit. Požehnal ostatním u stolu a poděkoval Bohu za dary, které tak hojně dává svým věřícím.

„I já potřebuji uklidnit svou duši modlitbou,“ přidal se Ernest von Lütgow a vztyčil se. Uchopil inkvizitora důvěrně v podpaží a polohlasně mu začal vysvětlovat některé myšlenky ze své řeči. Inkvizitor se sice ošíval, ale tak nezdvořilý nebyl, aby ho zahnal. S výrazem trpitele opustil spolu s ním šenk.

Hned jak za nimi zapadly dveře, zaplatil Wolfgang Krajíř z Krajku celou útratu a omluvil se, že musí napsat dopis svému švagrovi, protože svou žádost o jeho pomoc míní vážně. Ještě teď večer chce dopis svěřit rychlému poslovi. Spolu s ním odešel i osobní lékař Agapethos.

„Kdo je jeho švagr?“ obrátil se Jiří Adam z Dobronína na mladého Pernštejna. „Já netušil, že má sestru.“

„Jmenuje se Eliška, ale je to jeho nevlastní sestra,“ suše opáčil hejtman a dopil svou číši. „Je velice krásná a před několika měsíci se provdala za Jáchyma z Hradce. A ten je, jak jistě víte, velitelem žoldnéřů, kteří válčí pod praporci s pětilistou růží. Nejspíše kvůli němu se inkvizitor tváří tak uraženě. Říká se totiž, že o své místo zpovědníka u Rožmberků nepřišel z vlastní vůle. Nerozešel se s nimi vůbec v dobrém. A teď mne omluvte, půjdu zkontrolovat své muže.“

Obrátil se na mladého Vartemberka, zda půjde s ním. Ten bez váhání souhlasil. Trochu toporně se uklonil a společně se svým přítelem šenk opustil. Během několika minut se jizba vyprázdnila.

Jiří Adam z Dobronína zůstal sedět u stolu a přemýšlel, co to všechno mělo znamenat. Pokud by se k nim opravdu přidaly oddíly pánů z Hradce a Rožmberků, pak by jejich výprava vypadala spíše jako vojenské tažení než diplomatická mise. A to se mu vůbec nelíbilo.

Když ráno vyšel bakalář Petr na dvůr královského dvorce, všiml si, že nedaleko brány stojí Gejza spolu s inkvizitorem Maxmiliánem a o cosi se hádají.

Opláchl si obličej v korytu s vodou a chtěl k nim zamířit, ale inkvizitor rázně hovor ukončil, otočil se a vyšel ven do města.

„O co šlo?“ optal se Petr Gejzy. „Vypadal pořádně nahněvaně.“

„Nabádal mne, abych věřil celým srdcem ve spasení,“ pokrčil snědý mladík neurčitě rameny. „Pronesl jsem totiž před ním jakousi neuctivou poznámku. Mně tedy neuctivá nepřipadala, ale jemu ano. Strašně se rozčílil. Viděl jsi ho, jak se tvářil.“

„Ani já nehoruji pro inkvizici,“ přiznal se bakalář Petr. „Každý věřící má najít cestu ke spasení svým srdcem a rozumem a ne pod hrozbou upálení.“

„Má řeč. Už jsi snídal?“

„Ještě ne. Ale nejdříve se musím postarat o mého pána.“

„Jak myslíš. Počkám za rohem v šenku. Tam, co jsme seděli včera. Všiml sis, je tam moc pěkná sklepnice?“

„Seděl jsem zády do jizby, neměl jsem možnost si ji prohlédnout. Teď už chápu, proč jsi mi pořád civěl přes rameno.“

„Tak si dneska sedni obráceně,“ zasmál se Gejza. Pak vyšel na ulici.

Bakalář Petr překontroloval ve stáji koně, připravil sedla a postroje a pak se vydal za svým pánem. V mázhauzu paláce narazil na rozzuřeného Jaroslava z Pernštejna. Stál uprostřed místnosti, před ním na podlaze klečel správce dvorce a jeho žena a on na ně křičel rudý hněvem.