Håkan Nesser

ČTVRTÁ OBĚŤ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser 1994

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden

© Obálka Martina Černá 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5613-6

Sanně a Johannesovi

Pouhá nutnost však přirozeně nikdy nemůže být

důvodem ani omluvou.

Jen příčinou.

C. W. Wundermaas, bývalý kriminální komisar

I

31. srpna – 10. září

1

Kdyby Ernst Simmel věděl, že je na řadě a stane se Hrdlořezovou druhou obětí, patrně by si v Modrém korábu dopřál ještě pár pořádných skleniček.

Za dané situace se však spokojil s koňakem v kávě a ředěnou whisky u baru, při níž se zcela bezvýsledně a nikterak zapáleně pokoušel přes roh pultu navázat oční kontakt s tou odbarvenou ženou. Nejspíš to byla jedna z těch nových, co pracují dole v konzervárně. Ještě nikdy ji neviděl, a to tu přitom znal kdekterou.

Napravo od něj seděl Herman Schalke z de Journaalu a pokoušel se ho nadchnout pro levný víkendový zájezd do Kaliningradu nebo něco podobného. Pozdější shrnutí průběhu večera vedlo ke značně reálné domněnce, že Schalke byl poslední, kdo se Simmelem na tomto světě mluvil.

Pokud tedy nepředpokládáme, že mu něco potřeboval oznámit Hrdlořez, než ho zabil. Což nebylo příliš pravděpodobné, jelikož rána dopadla stejně jako v předchozím případě šikmo zezadu a mírně zespodu a mnoho témat k diskusi neskýtala.

„Fuj!“ řekl Simmel a obrátil do sebe poslední kapky. „Už musím domů za starou.“

Tedy pokud si Schalke správně vzpomínal. Ať tak či onak, pokoušel se mu to rozmluvit. Namítl, že ještě není ani jedenáct a noc je stále mladá, ale Simmel byl neoblomný.

Ano, neoblomný. Prostě seskočil ze stoličky. Narovnal si brýle, jako vždycky si uhladil trapně řídké vlasy přes pleš, jako by to snad mohlo někoho ošálit… cosi zamručel a odešel.

Poslední, co z něj Schalke viděl, byla jeho bílá záda, když stál ve dveřích, jako by váhal, kterým směrem se má vydat.

Což samozřejmě nyní, při zpětném pohledu, působilo trochu podivně. Simmel přece musel sakra vědět, kterým směrem bydlí!

Ale možná se tam jen na chvilku zastavil a nasával do plic vlahý večerní vzduch. Ten den bylo teplo, léto ještě nekončilo a večery pomalu nabývaly opojné sytosti, jelikož v sobě po několik měsíců střádaly slunné hodiny. Střádaly a zušlechťovaly.

Jsou jako stvořené k pití po velkých doušcích, řekl kdysi kdosi. Tyhle noci.

Vlastně to byl celkem hezký večer k přeplutí na druhý břeh, smíme-li se na to podívat takto. Schalke se ve své rubrice v de Journaalu zaměřoval spíše na sport a folklór, ale nyní z titulu posledního svědka pověřil sám sebe sepsáním nekrologu tohoto nečekaně zesnulého obchodníka s nemovitostmi… pilíře společnosti, dalo by se říci, který se nedávno navrátil do rodného města po několika letech v cizině (na španělském pobřeží, mezi stejně smýšlejícími daňovými poplatníky, ale to nebylo při této příležitosti vhodné zmiňovat), zanechal po sobě manželku s dvěma dospělými dětmi, a ač se dožil padesáti osmi roků, nacházel se dosud v rozkvětu nejlepších let, pochopitelně.

Večerní vůně ho obstoupila jako příslib, zastavil se ve dveřích a zaváhal.

Nebylo by lepší vzít to oklikou přes Rybí trh a přístavní promenádu?

Co by touhle dobou dělal doma? Představil si Gretino těžké tělo a nasládlý pach ložnice a rozhodl se pro menší procházku. Když nic jiného, mohl by za tu námahu stát aspoň ten vlahý noční vzduch.

Přešel Langvej a zahnul dolů k bungeskému kostelu. Ze tmy pod lipami v Leisnerově parku se pomalu vyloupl stín vraha a začal ho pronásledovat. Tiše a obezřetně… s bezpečným odstupem a neslyšnými gumovými podrážkami. Byl to dnes už jeho třetí pokus, ale přesto necítil netrpělivost. Věděl, čeho se zhostil, a ze všeho nejméně chtěl doplatit na ukvapenost.

Simmel pokračoval po Hoistraat a sešel po schodech do přístavu. Na Rybím trhu zpomalil. Zvolna se šoural po kamenné dlažbě liduprázdného prostranství ke kryté tržnici. V ústí Dómské uličky spolu rozmlouvaly dvě ženy, ale těm nevěnoval téměř žádnou pozornost. Možná neměl ohledně jejich povolání zcela jasno, možná mu bránilo něco jiného.

Možná prostě jen neměl chuť. Na nábřeží se na pár minut zastavil, vykouřil si cigaretu a díval se, jak se v maríně pohupují turistické čluny. Zároveň s ním si dopřál cigaretu i vrah, ukrytý ve stínu skladištních hangárů na druhé straně promenády. Chránil ji dlaní, aby ho neprozradila její záře, a ani na vteřinku nespouštěl oči z člověka, jehož si vyvolil za oběť.

Když Simmel zahodil nedopalek do vody a zamířil k městskému lesíku, vrah poznal, že dnes večer to vyjde.

Sice šlo o nanejvýš tři sta metrů – lesní úsek mezi promenádou a Rikkenem, honosnější čtvrtí, kde Simmel bydlel, o nic delší nebyl – a podél pěších stezek se nacházelo mnoho lamp, ale různé letní večírky a venkovní aktivity vyřadily leckterou z nich z provozu a i tři sta metrů může být kus cesty… ať tak či onak, Simmel za sebou uslyšel tlumené kroky až ve chvíli, kdy ušel lesem padesát metrů, a to už stál v neproniknutelné tmě.

Teplé a plné příslibů, jak již bylo řečeno, ale neproniknutelné.

Nejspíš ani nestihl dostat strach. Pokud přeci jen ano, pak až v posledních zlomcích poslední vteřiny. Nabroušené ostří proniklo zezadu mezi druhý a čtvrtý krční obratel. Třetí přeťalo úhlopříčně vedví a po krční páteři přeseklo i hltan a krční tepnu. Kdyby bylo ostří o centimetr hlubší, patrně by oddělilo hlavu od těla úplně.

Což by bylo sice velkolepé, ale pro celkový výsledek samozřejmě podružné.

Podle všech myslitelných kritérií musel být Ernst Simmel mrtev ještě dříve, než dopadl na zem. Obličej narazil plnou vahou na udupanou štěrkovou cestu, roztříštily se brýle a došlo k řadě druhotných poranění. Z hrdla – z jeho horní i spodní části – vytryskla krev, a když ho vrah opatrně vlekl do křoví, ještě slyšel její tiché bublání. Přikrčil se a tiše počkal, až přejde skupinka čtyř nebo pěti mládežníků, pak si utřel zbraň do trávy a vydal se zpátky dolů k přístavu.

O dvacet minut později už seděl s šálkem čaje u svého kuchyňského stolu a poslouchal, jak se pomalu napouští vana. Kdyby s ním ještě byla jeho manželka, určitě by se zeptala, jestli měl náročný den a jestli je moc unavený.

Ani moc ne, odpověděl by jí nejspíš. Trochu to trvá, ale jde to podle plánu.

To nic, miláčku, řekla by mu na to patrně. Možná by k němu přišla a položila ruku na sekeru. To nic…

Přikývl a zvedl šálek k ústům.

2

Pláž byla nekonečná.

Nekonečná a neměnná. Šedé nehybné moře pod bledým nebem. Hned u vody pás vlhkého pevného písku, kde se dalo chodit pohodlným tempem. Pak sušší šedobílý pruh a dál začínaly pahorky porostlé pobřežními travinami a větrem ošlehanými křovinami. Nad solnými poli daleko ve vnitrozemí líně a táhle kroužili ptáci a plnili ovzduší pochmurnými skřeky.

Van Veeteren se podíval na hodinky a zastavil se. Na chviličku zaváhal. V mlžných dálavách sice už zahlédl věž kostela v s‚Greijvinu, ale měl to k ní ještě daleko. Jestli půjde dál, sedne si k pivu v kavárně na náměstí nejdřív za hodinu.

Možná by to za tu námahu stálo, ale když už se jednou zastavil, nebylo lehké se znovu přemluvit. Byly tři hodiny. Vyrazil po obědě – nebo po snídani, to záleží, jak se na to díváte. Každopádně v jednu, a to po další noci, kdy si šel lehnout brzy, ale spánek se uráčil dostavit až v pozdních nočních hodinách. Těžko říct, co bylo jádrem jeho obav a neklidu, když sebou házel na vratké manželské posteli a čím dál důrazněji na něj doléhal úsvit… těžko říct.

Dovolená trvala už tři týdny, což byla doba na jeho poměry dlouhá, ale ne výjimečná, a Van Veeteren si každý den, přinejmenším během posledního týdne, o kousek posunul biorytmus. Za čtyři dny bude muset zase vejít do kanceláře a měl neodbytný pocit, že příliš rázným krokem to nebude.

A přitom skoro pořád jenom odpočíval. Vylehával na pláži a četl si. Vysedával v kavárně v s‚Greijvinu nebo o něco blíže v Hellensrautu. Procházel se tam a zpátky po téhle nekonečné pláži.

Strávit tu první týden s Erichem byla chyba, oba to pochopili hned druhý den, ale plány se už nedaly jen tak změnit. Propustka byla povolena pouze za těchto podmínek: že za syna bude zodpovídat otec a nikam ho z pobřeží nepustí. Z trestu zbývalo Erichovi ještě deset měsíců a jeho minulý pobyt na svobodě nedopadl zcela podle představ.

Rozhlédl se po moři. Už celý týden bylo stále stejně klidné a nepochopitelné. Jako by se do něj nic nedovedlo zakousnout, dokonce ani vítr. Vlny, které umíraly stářím na pláži, putovaly nejspíš už dlouho bez života či naděje.

Tohle není moje moře, pomyslel si Van Veeteren.

Během posledních pracovních týdnů v červenci se na tyhle dny s Erichem těšil. A když přišly, čekal, až zase skončí, aby měl pokoj, a teď, když strávil dvanáct dní a nocí v naprosté samotě, toužil už jenom po tom, aby se zase mohl pustit do práce.

Anebo to vůbec není tak jednoduché? Není to náhodou jen zjemňující opis skutečného problému? Existuje bod, uvažoval Van Veeteren, po jehož dosažení už netoužíme po něčem, ale pryč od něčeho. Pryč. Skončit, všeho nechat a už znovu nezačínat. Je to jako cesta, z níž vyprchává sladkost, jak se vzdalujeme od výchozího bodu, a která hořkne, čím více se blížíme k cíli.

Pryč, pomyslel si. Skončit. Pohřbít.

Tak tomuhle se říká jít z kopce. Vždycky existuje i jiné moře.

Vzdychl a sundal si svetr. Uvázal si ho přes ramena a vydal se zpátky. Vítr vál proti němu a Van Veeteren pochopil, že cesta domů mu potrvá déle… mimochodem, ještě že má večer pár volných hodin. Bude potřeba uklidit domek, vyprázdnit lednici, vypojit telefon. Chtěl odjet zítra časně ráno. Neměl důvod tu zbytečně otálet.

Kopl do opuštěné plastové láhve, která se válela na písku.

Zítra je podzim, pomyslel si.

Telefon slyšel už od branky. Automaticky zpomalil, protahoval kroky a dlouho si pohrával s klíči, aby zvonění přestalo, než vejde dovnitř.

Marně. Signály zatvrzele prořezávaly soumrak a ticho. Zvedl sluchátko.

„Ano?“

„Van Veeteren?“

„Možná.“

„Haha… Tady Hiller. Jak se máš?“

Van Veeteren potlačil nutkání zavěsit.

„Báječně, díky. Jen jsem žil v domnění, že mi dovolená končí až v pondělí…“

„Přesně! Napadlo mě, jestli nepotřebuješ pár dnů navíc.“

Van Veeteren neodpověděl.

„Přece bys na pobřeží ještě zůstal, kdybys měl možnost, nebo ne?“

„…“

„Asi tak týden? Haló?“

„Nechtěl byste hned přejít k věci, šéfe?“ zeptal se Van Veeteren.

Hiller dostal fingovaný záchvat kašle a Van Veeteren si povzdechl.

„No, ehmmm, stala se taková věc v Kaalbringenu… nevím, jestli to znáš, je to tak čtyřicet, padesát kilometrů od tvé chatky. Byli jsme požádáni, abychom tam někoho vyslali.“

„O co jde?“

„O vraždy. Dvě. Nějaký blázen seká lidem hlavy sekerou, nebo co. Dnes o tom píší v novinách, ale ty jsi asi…“

„Nečetl noviny už tři týdny,“ dokončil Van Veeteren.

„K té poslední… tedy k té druhé došlo včera, nebo vlastně předevčírem. No nic, každopádně tam musíme poslat posily, a protože ty už jsi nedaleko, tak…“

„Že děkuju.“

„Prozatím si to vezmeš na starost. Příští týden tam pošlu Münstera nebo Reinharta. Samozřejmě pokud to do té doby nevyřešíš.“

„Kdo je v tom Kaalbringenu náčelníkem policie?“

Hiller zase zakašlal.

„Jmenuje se Bausen. Myslím, že ho neznáš… zbývá mu asi měsíc do důchodu a zrovna nejásá, že teď má na krku tohle.“

„Zvláštní,“ řekl Van Veeteren.

„Takže zítra pojedeš rovnou tam?“ pokusil se to Hiller shrnout. „Abys nemusel jezdit sem a pak zase zpátky. Mimochodem, dá se tam ještě koupat?“

„Celé dny se jenom čvachtám.“

„Jo tak… aha. Fajn, tak já tam zavolám a řeknu, že dorazíš pozítří ráno. Jo?“

„Chci Münstera,“ řekl Van Veeteren.

„Pokud to půjde zařídit,“ opáčil Hiller.

Van Veeteren položil sluchátko. Chvíli jen stál a mračil se na telefon, pak vytáhl kabel. Zapomněl jsem nakoupit, vzpomněl si najednou. Krucifix!

Proč ho to napadlo? Hlad přece nemá, takže to musí nějak souviset s Hillerem. Vzal si z lednice pivo. Vyšel na terasu a sedl si do lehátka.

Sekerový vrah?

Otevřel plechovku a nalil pivo do vysoké sklenice. Zapátral v paměti, jestli měl kdy s tímto vzácným typem násilníků co do činění. U policie byl už třicet let, možná víc, ale ať sebevíc přemýšlel a hrabal se v temnotách paměti, nevylovil jediného sekerového vraha.

No jistě, už bylo načase, pomyslel si a zvedl sklenici k ústům.

3

„Paní Simmelová?“

Tlustá žena otevřela dveře dokořán.

„Pojďte dál.“

Beata Moerková překročila práh a pokusila se o účastný výraz. Podala paní Simmelové tenký kabát a ta ho obřadně pověsila na věšák v předsíni. Pak ji uvedla dále do domu. Šla první a nervózně si popotahovala těsné černé šaty, které už určitě zažily nějaký ten rok. V obýváku byla na stolku z kouřového skla prostřená káva a po stranách stály robustní kožené pohovky. Na jednu z nich se paní Simmelová sesula.

„Vy jste od policie?“

Beata Moerková si sedla a položila vedle sebe aktovku. Na tuhle otázku byla zvyklá. Skoro ji čekala – policistky v uniformě, to je zjevně stravitelné. Ale něco jiného je pochopit, že profesi nedělají šaty. Že je možné mít na sobě něco hezkého a civilního, a přesto plnit pracovní povinnosti.

Vyslýchat ženy je asi těžší, když se to tak vezme. Muži se většinou rozpakují, ale nakonec se otevřou. Ženy jdou rovnou k věci, ale zároveň si udržují určitý odstup.

Paní Simmelová však nebude žádný problém, přesvědčovala sama sebe. Dívala se na ni, jak sedí na pohovce a ztěžka dýchá. Velká a neforemná, poněkud uplakané bezelstné oči.

„Ano, jsem policejní inspektorka. Jmenuji se Beata Moerková. Omlouvám se, že vás musím obtěžovat tak brzy poté… Máte u sebe někoho?“

„Sestru,“ odpověděla paní Simmelová. „Jen si šla něco zařídit.“

Beata Moerková přikývla a vytáhla z aktovky notes. Paní Simmelová jí nalila kávu.

„Cukr?“

„Ne, díky. Můžete mi povědět něco o úterním večeru?“

„Už jsem… už jsem to říkala včera nějakému jinému policistovi.“

„Komisaři Bausenovi, ano. Vezměte to ještě jednou, buďte tak hodná!“

„Nechápu proč… vždyť jsem nic zvláštního neřekla.“

„Uvedla jste, že váš muž odešel v osm hodin.“

Paní Simmelová vzlykla, ale ovládla se.

„Ano.“

„Pročpak?“

„Měl se sejít s obchodním partnerem… myslím, že v Modrém korábu.“

„Chodil tam obchodně často?“

„Tu a tam. Podniká totiž… podnikal… v oboru nemovitostí.“

„Ale v Modrém korábu prý váš manžel seděl sám.“

„On nedorazil.“

„Kdo?“

„Ten obchodní partner.“

„Ne, podle všeho ne. A váš manžel nešel hned domů, když se ten člověk neobjevil?“

„Ne… ne, když už tam byl, tak toho využil a dal si večeři.“

„Vy jste nebyli po jídle?“

„Ne, nevečeřeli jsme.“

„Víte, kdo to byl?“

„Prosím?“

„S kým se měl sejít.“

„Ne… nevím, do manželových obchodů se nikdy nepletu.“

„Rozumím.“

Paní Simmelová ukázala na tác se sušenkami a sama si vzala čokoládovou.

„V kolik hodin jste ho čekala doma?“

„Asi… no, asi ve dvanáct, řekla bych.“

„V kolik hodin jste šla spát?“

„Proč to chcete vědět?“

„Promiňte, paní Simmelová, ale váš manžel byl zavražděn. Je zkrátka nutné, abychom kladli nejrůznější otázky. Jinak pachatele nikdy nedopadneme…“

„Určitě je to ten stejný?“

„Který stejný?“

„Ten, co v červnu zabil toho Eggerse.“

Beata Moerková přikývla.

„Leccos tomu nasvědčuje, ano. Ale také se někdo mohl… inspirovat.“

„Inspirovat?“

„Ano, použít stejnou metodu. Člověk nikdy neví, paní Simmelová.“

Paní Simmelová polkla a vzala si další sušenku.

„Měl váš muž nějaké nepřátele?“

Paní Simmelová zavrtěla hlavou.

„Mnoho známých?“

„Ano…“

„Mnoho obchodních partnerů, které blíže neznal?“

„Ano, mnoho.“

Beata Moerková se odmlčela a usrkla trochu kávy. Byla mdlá a řídká. Kdyby si do ní po vzoru paní domu dala dvě kostky cukru, nejspíš by ani nepoznala, co je to za nápoj.

„Když dovolíte,“ pokračovala, „položím vám pár

otázek, které budou poněkud indiskrétní. Doufám, že si uvědomujete vážnost situace a odpovíte na ně co nejupřímněji.“

Paní Simmelová nervózně zařinčela hrnkem o podšálek.

„Jak byste popsala vaše manželství?“

„Cože?“

„Inu, jak jste spolu vycházeli. Byli jste manželé třicet let, jestli se nemýlím?“

„Třicet dva.“

„Třicet dva, ano. Děti vám vyletěly z hnízda… Udržovali jste stále úzké kontakty?“

„S dětmi?“

„Ne, s manželem.“

„No… to ano.“

„Kdo jsou vaši nejbližší přátelé?“

„Přátelé? Bodelsenovi a Lejneovi… a samozřejmě Klingfortovi. No, a taky příbuzní. Moje sestra a její muž. Ernstův bratr a sestra… a naše děti samozřejmě. Proč se na ně ptáte?“

„Víte, jestli měl váš manžel poměr s jinou ženou?“

Paní Simmelová přestala žvýkat a pokusila se zatvářit, jako by otázku nepochopila.

„S jinou ženou?“

„Nebo ženami. Jestli vám byl například nevěrný.“

„Ne…“ pomalu zavrtěla hlavou. „Ne, která by to byla? Která by ho chtěla?“

Na tom samozřejmě něco bylo. Beata Moerková rychle upila velký doušek kávy, aby potlačila úsměv.

„Všimla jste si v poslední době něčeho? Něčeho zvláštního v manželově chování?“

„Ne.“

„Nebo něčeho jiného, co vás napadá?“

„Ne, co by to mělo být?“

„Já nevím, paní Simmelová, ale bylo by dobré, kdybyste na poslední dobu trochu zavzpomínala. Třeba na něco připadnete… Mimochodem, jeli jste někam v létě?“

„Jen na dva týdny v červenci. Na zájezd, ale… ale každý jinam. Já jsem byla s kamarádkou na Kosu. Ernst jel s jedním známým.“

„Na Kos?“

„Ne, na Kos ne.“

„A kam tedy?“

„To si přesně nevzpomínám.“

„Aha… a jinak jste byli doma?“

„Ano, jen občas jsme si na pár dnů vyjeli s Vanessou… to je naše loď. Občas se na ní plavíme a přespáváme venku.“

Beata Moerková přikývla.

„Rozumím. A nedělalo vašemu manželovi něco v poslední době starosti?“

„Ne, to si nemyslím.“

„Žádní noví známí?“

„Ne…“

„Neříkal nebo nenaznačoval nic neobvyklého?“

„Ne.“

Beata Moerková si povzdechla a odložila pero. Opřela se do pohovky.

„A jak šly obchody?“

„Dobře,“ odpověděla paní Simmelová překvapeně. „Myslím, že dobře…“

Jako by žádná jiná možnost nepřipadala v úvahu, pomyslela si Beata Moerková a opatrně si smetla ze sukně pár drobků.

„Vy taky pracujete, paní Simmelová?“

Zaváhala.

„Občas pomáhám manželovi v kanceláři.“

„S čím?“

„To je různé… se zařízením. S květinami, úklidem a tak…“

„Rozumím. Kancelář leží na Grote Plein, je to tak?“

Paní Simmelová přikývla.

„Kdy jste tam byla naposledy?“

„Naposledy? No, asi v květnu, mám dojem.“

Ty včeličko pilná! pomyslela si Beata Moerková.

Pak taky trochu obhlédla dům, hlavně proto, že jí to nařídil Bausen.

Paní Simmelová kráčela na těžkých nohou před ní a Beata Moerková se přistihla, že ji skoro lituje, že musí udržovat tolik pokojů a velkých ploch. Ale dá se předpokládat, že má k dispozici uklízečku.

Těžko říct, k čemu tohle bude dobré, ale tak už to u vyšetřování vražd bývá. Je potřeba sbírat informace a údaje všech možných kategorií, čím více, tím lépe – střádat je, ukládat a čekat na nějaký průlom, na to, že se ten nejnepatrnější detail zničehonic ukáže jako klíč k celé hádance… případu… záhadě, říkejte si tomu, jak chcete.

Beata Moerková nezažila vyšetřování vraždy už šest let, naposledy ještě jako aspirantka v Goerlichu, a to dělala ještě jenom poskoka – chodila klepat na dveře, předávala vzkazy a čekala v chladných autech na něco, co se nikdy nedostavilo.

A teď tu má najednou sekerového vraha. Ona, Kropke a komisař Bausen.

Není divu, že se cítí trochu divně. Prý přijede i nějaké velké zvíře, ale stejně je to jejich případ. Od nich lidé očekávají, že to vyřeší.

Že toho šílence dopadnou.

A když si představila Kropkeho a Bausena, pochopila, že odpovědnost za výsledek nese především ona.

„Chcete vidět i sklep?“

Přikývla a paní Simmelová se s funěním pustila po schodech dolů.

Tehdy v červnu, když se to stalo poprvé, byla Beata Moerková na dovolené. Na chatě v Tatrách s Jánosem, se kterým se pak rozešla, nebo ho přinejmenším dala načas k ledu. První dny propásla, a ačkoli by to nikdy nepřiznala, dost ji to mrzelo.

Heinz Eggers.

Samozřejmě si všechno načetla a zpoždění dohnala. Celé léto vyslýchala, vytyčovala směrnice a dávala dohromady skládanku. Ale moc daleko se nedostali, to ráda sama přiznávala. Po tolika hodinách výslechů a úvah se nedobrali ani k jedinému mrňavému podezření. Ona i Kropke odpracovali tolik přesčasů, že by jim to vystačilo na měsíc zvláštní dovolené – možná by si ji směla i vybrat, ale nejdřív musí samozřejmě chytit toho hrdlořeza…

Ano, tak ho nazývaly noviny. Hrdlořez.

A teď udeřil znovu.

Roztržitě se nechala od paní Simmelové provázet po vile. Šest pokojů a kuchyně, pokud počítala správně… pro dva lidi. Teď už pro jednoho. K tomu sklep s kulečníkovou místností a saunou. Terasa a velká zahrada obrácená k lesu… Nemovitosti? Bausen dal Kropkemu za úkol, aby se mrkl na Simmelovu firmu blíž. To není hloupý nápad. Vždycky se přece něco najde?

Ale co měli sakra Heinz Eggers a Ernst Simmel společného?

Ta otázka ji samozřejmě hryzala už od chvíle, kdy Simmela našli, ale zatím se nezmohla ani na jediný dohad…

Že by tu žádná spojitost nebyla?

Že by někdo zabíjel jen tak náhodně?

Zcela bez rozmyslu a s odstupem několika měsíců. Když se mu zachce.

Opravdu mají tu čest se šílencem, jak si někteří myslí? S pomatencem?

Otřásla se a vstaly jí chloupky na předloktí.

Vzchop se, Beato! pomyslela si.

S Gretou Simmelovou se rozloučila venku na dlážděném vjezdu do garáže. Přešla pěstěný trávník a přelezla nízký plůtek z imitace jakarandového dřeva. Nasoukala se do auta a chvíli uvažovala, že si dopřeje cigaretu, ale pak si nechala zajít chuť. Drží se už přes čtyři týdny a kvůli jednomu hrdlořezovi tomu přece zase nepropadne.

Když odjížděla, paní Simmelová se za ní dívala… smutný černý kolos, který má zničehonic na krku milionářskou vilu, plachetnici a firmu.

A Bůh ví co ještě.

V každém případě návštěva leccos objasnila.

Greta Simmelová v tom lese se sekerou nečekala, o tom byla Beata Moerková stoprocentně přesvědčená.

Téměř stejně jistá si byla také tím, že si manželka na zločin nenajala nikoho zvenčí ani se do něj nijak jinak nezapojila. Žádný z těchto závěrů samozřejmě nedokázala podpořit pádnými argumenty, ale proč umlčovat svůj úsudek a intuici, když jimi byla v tak hojné míře obdařena?

Ano, proč?

Podívala se na hodinky. Ještě mám čas zajet domů a osprchovat se, než se půjdu setkat s tím velkým zvířetem, rozhodla se.

4

Van Veeteren zaparkoval před zarostlou zahradou. Zkontroloval si, jestli číslo na oprýskané poštovní schránce opravdu souhlasí s papírkem v jeho náprsní kapse.

No jo, opravdu. Není pochyb.

„To najdete,“ tvrdil mu policejní náčelník Bausen.

„V celém městě nic podobného není!“

Rozhodně nepřeháněl. Van Veeteren vystoupil z auta a pokusil se nakouknout přes rozbujelé tavolníky. Byla tam tma. Těžké zprohýbané větve neprořezaných ovocných stromů se ve výši prsou proplétaly s podrostem – metr vysokou trávou, nekázněnými šípky a nejrůznějšími pichlavými šlahouny nejasného původu – a tvořily víceméně neprostupnou džungli. Z chodníku nebyl vidět ani kousíček domu, ale vyšlapaná pěšinka skýtala naději, že tam přeci jen nějaký je. Potřeboval bych mačetu, pomyslel si Van Veeteren. Ten chlap je snad blázen.

Otevřel branku, skrčil se a vešel. Po pouhých deseti metrech se objevil roh domu a vstříc mu vyšel podsaditý muž. Měl obličej s hrubými rysy, vrásčitý a dohněda opálený… léto se letos vydařilo. Vlasy jemné a prořídlé, skoro bílé, jako by už měl odchod do důchodu nějaký ten pátek za sebou, pomyslel si Van Veeteren. Hádal by mu spíš sedmdesát než šedesát. Ale přesto mu zjevně zbývala ještě spousta sil. Jeho oděv prozrazoval, že je na domácí půdě – pantofle, odřené manšestráky a kostkovaná flanelová košile, vyhrnutá nad lokty.

„Komisař Van Veeteren, jestli se nemýlím?“

Podal mu mohutnou dlaň. Van Veeteren ji uchopil a přikývl.

„Prosím o shovívavost se zahradou! Před pár lety jsem začal pěstovat šípkové růže a podobně, ale přestalo mě to bavit… to je hrůza, jak se to umí rozrůst! Vůbec netuším, jak tomu zatnout tipec.“

Rozhodil rukama a omluvně se usmál.

„To nic,“ řekl Van Veeteren.

„Nicméně vítejte! Pojďte se mnou, mám vzadu pár křesel. Pijete doufám pivo?“

„Spousty,“ odpověděl Van Veeteren.

Policejní náčelník Bausen si ho zkoumavě změřil přes okraj sklenice a povytáhl obočí.

„Omlouvám se,“ vysvětlil. „Musel jsem si ověřit, co nám to sem posílají za machra. Než se sejdeme s ostatními. Na zdraví!“

„Na zdraví,“ řekl Van Veeteren.

Opřel se do proutěné židle a vyprázdnil jedním douškem půl láhve.

Celou cestu pražilo slunce. Sice netrvala ani hodinu, ale stejně se mu košile lepila na záda.

„Zdá se, že teplo nám vydrží.“

Náčelník se naklonil a pokusil se mezi větvovím stromů najít cár nebe.

„Ano,“ řekl Van Veeteren. „Máte to tu pěkné.“

„Ujde to,“ řekl Bausen. „Když si zalezu do džungle, mívám většinou pokoj.“

Opravdu to tak vypadalo. Bezpochyby dobře zamaskované hnízdo. Špinavě žluté markýzy, houštiny výhonků křovin a šípků, které se plazily po mřížce, hustá vysoká tráva, těžká vůně pozdního léta, bzučení včel… A pak útočiště samotné: kamenné dlaždice a roztřepená tkaná rohožka, dvě ohlazené ratanové židle, stůl s novinami a knížkami, dýmka a tabák. O zeď domu se opírala křivá police plná plechovek s barvami, štětců, květináčů, dalších novin a jiného harampádí… Za několika basami prázdných láhví vyčnívala šachovnice. Van Veeteren vytáhl párátko a zasunul si ho mezi přední zuby.

„Svačinu?“ zeptal se Bausen.

„Když ji budu mít čím spláchnout. Už jsem na suchu.“

Postavil prázdnou láhev na stůl. Bausen vyklepal dýmku a vstal.

„Podívám se, co se s tím dá dělat.“

Zmizel do domu a Van Veeteren ho slyšel, jak šramotí v kuchyni a zpívá si cosi, co znělo jako bas z Lovců perel.

Jo jo, pomyslel si a sepjal ruce za hlavou. Mohlo to být horší. Ještě je celkem při smyslech!

A napadlo ho, že je od sebe nedělí víc než osm nebo deset let.

Bausenovu nabídku noclehu odmítl, ač po dlouhém váhání, ale snad bude mít později možnost si to ještě rozmyslet. V každém případě doufal, že bude mít u komisaře dveře otevřené… kdyby se z toho vyklubala delší historie.

Raději se ubytoval v hotelu See Warf. Pokoj ve čtvrtém patře s balkonem a večerním sluncem. Výhled přes přístav, mola a záliv až na otevřené moře. Tady to taky ujde, to musel uznat. Bausen ukázal na moře.

„V dálce bývá vidět maják Lange Piirs… ale jen za jasného rána. Loni to bylo čtyřikrát. Tam nahoře na útesu stojí Fisherman's Friend, gurmánská restaurace. Můžeme si tam někdy dopřát večeři, jestli uvízneme na mrtvém bodě.“

Van Veeteren přikývl.

„Není už načase taky trochu pracovat?“

Bausen pokrčil rameny.

„Když na tom trváte, pane komisaři.“ Podíval se na hodinky. „Jejda, už na nás půl hodiny čekají!“

Policejní stanici v Kaalbringenu tvořil dvoupodlažní rohový dům na Hlavním náměstí. Vrátnice, kantýna, šatna a v přízemí pár cel. V patře zasedací místnost a čtyři kanceláře. Bausen z titulu své funkce samozřejmě sídlil v té největší, která disponovala psacím stolem, knihovnou z tmavého dubu, odřenou koženou pohovkou a výhledem na náměstí. Inspektoři Moerková a Kropke měli každý svou kancelář obrácenou do dvora a o čtvrtou místnost se dělili aspiranti Bang a Mooser.

„Představuji vám komisaře Van Veeterena, který nám tenhle případ vyřeší,“ řekl Bausen.

Moerková a Kropke vstali.

„Všechno řídí Bausen,“ řekl Van Veeteren. „Mě sem jenom povolali jako pomocnou pracovní sílu… kdyby byla potřeba.“

„Určitě bude,“ opáčil Bausen. „Tohle jsou totiž veškeré naše stavy. Kromě aspirantů, samozřejmě, ale od těch bych si mnoho nesliboval, být vámi.“

„Inspektor Kropke,“ řekl Kropke a vypjal se.

Blbec, pomyslela si Beata Moerková a pozdravila.

„Inspektorka Moerková má na starosti šarm a intuici,“ pokračoval Bausen. „Radím vám, pane komisaři, abyste ji nepodceňoval.“

„To by mě nikdy ani nenapadlo,“ řekl Van Veeteren.

„Tak se do toho dáme?“ Bausen si vyhrnul rukávy košile. „Máme kafe?“

Beata Moerková ukázala bradou na stůl v rohu, kde stál podnos. Kropke si jednou rukou pročísl krátce zastřižené světlé vlasy a druhou zašátral po knoflíku pod uzlem kravaty. Zjevně bylo na něm, aby začal přednášet.

Nejspíš nástupce, pomyslel si Van Veeteren. Možná ho Bausen zaškoluje…

Upřímně řečeno, zdá se, že je to potřeba…

5

„Nejdřív bych probral případ Eggers,“ spustil Kropke a zapnul promítačku. „Abych informoval komisaře a pro nás ostatní shrnul situaci. Připravil jsem si několik diapozitivů, abych to usnadnil…“

Rychle pohlédl na Bausena a Van Veeterena a pátral po známkách souhlasu.

„Hezké,“ řekla Beata Moerková.

Kropke zakašlal.

„Takže časně ráno 28. června byl jistý Heinz Eggers nalezen mrtvý v jednom dvoře za nádražím. O život byl připraven úderem sekery do zátylku… ostří přeťalo obratle, krční tepnu, všechno. Krátce po šesté hodině ho našel roznašeč novin. To už byl mrtvý čtyři až pět hodin.“

„Co byl ten Eggers zač?“ přerušil ho Van Veeteren.

Kropke promítl diapozitiv a Van Veeteren si mohl sám přečíst, že zavražděný byl třicet čtyři let stár, když jeho dny tak náhle skončily. Že místem jeho narození a trvalým bydlištěm byl Selstadt, pár desítek kilometrů směrem do vnitrozemí, ale že od dubna tohoto roku pobýval v Kaalbringenu. Že neměl stálé zaměstnání, ani v Kaalbringenu, ani v Selstadtu, ani nikde jinde, a táhla se za ním poměrně závažná kriminální minulost: narkotika, napadení, vloupání, sexuální zločiny, podvody… V různých věznicích a ústavech si odseděl celkem asi deset let, poprvé seděl už v šestnácti. Místním úřadům nebylo známo, že se zdržuje v Kaalbringenu – Eggers bydlel ve dvoupokojovém bytě na Andrejstraat, který patřil jeho dobrému známému, jenž si právě odpykával kratší trest za znásilnění a vyhrožování. Plánoval se zde v Kaalbringenu tak trochu usadit, najít si práci a tak dále, ale to se mu, jak víme, moc nepodařilo…

„Odkud máte tyhle údaje?“ zeptal se Van Veeteren.

„Z různých zdrojů,“ odpověděla Beata Moerková. „Hlavně od přítelkyně.“

„Přítelkyně?“

„Ano, tak se sama nazvala,“ řekl Bausen. „Bydlela v tom bytě taky. Sice ho nezabila, ale podle všeho po něm nijak zvlášť netruchlí.“

„To nikdo,“ vysvětlila Moerková.

„Každopádně má alibi,“ dodal Bausen. „Neprůstřelné.“

„Jak jste postupovali?“ zeptal se Van Veeteren a obrátil v ruce párátko.

Kropke se tázavě zadíval na Bausena, ale ten na něj jen povzbudivě kývl.

„Vyslechli jsme téměř padesát osob,“ pokračoval Kropke, „většinou ze stejné sorty, jako byl Eggers. Jeho přátele a známé… většinou zlodějíčky, feťáky a podobně. S příliš mnoha lidmi se tu nestýkal, protože ve městě pobýval jen pár měsíců. Jen asi s dvanácti, pro nás mimochodem samými známými firmami. Běžný póvl, dalo by se říct – takoví, co chlastají v parku, pořádají doma drogové sešlosti a prodávají svoje ženy na přístavní promenádě nebo na Rybím trhu. No a pak jsme na základě anonymních tipů vyslechli celou řadu zcela irelevantních osob…“

Van Veeteren přikývl.

„Kolik má tohle město obyvatel?“

„Přibližně čtyřicet pět tisíc,“ řekla Beata Moerková. „Přes léto o pár tisíc víc.“

„Jak jste na tom s kriminalitou?“

„Špatně,“ odpověděl Bausen. „Tu a tam domácí hádka, čtyři až pět ukradených lodí za léto. Občas rvačka a obchody s drogami… ehm, předpokládám, že nemyslíte hospodářskou kriminalitu?“

„Ne,“ řekl Van Veeteren. „Tedy aspoň zatím ne. No nic, jaké máte ohledně Eggerse teorie? Dnes ještě nepotřebuju všechny detaily… raději si to přečtu a případně se pak zeptám.“

Odpovědět se rozhodla Beata Moerková.

„Žádné,“ řekla. „Víme prd. Klonili jsme se k tomu – tedy ještě před Simmelem – že šlo o nějakou vnitřní záležitost. Jeden feťák z nějakého důvodu zabil druhého. Špatný trip, dluhy, nebo něco podobného.“

„Nikdo nezabije člověka, který mu dluží peníze,“ namítl Kropke. „To už by je nikdy zpátky nedostal.“

6

7