Vlastimil Vondruška

KREV NA KAPRADÍ

Příběhy Oldřicha z Chlumu a středověké soudničky

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2013

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5756-0

Mé ženě Aleně

PŘÍBĚHY OLDŘICHA Z CHLUMU

Krev na kapradí

Pomocníci královského prokurátora Oldřicha z Chlumu cválali na koních hlubokými lesy, které se rozprostíraly od hradu Bezděz až k Jizeře. Vyšetřovali jakousi krádež v Mimoni, a teď se vraceli domů. Nespěchali, byl příjemný podzimní den, kdy je sice nebe jasné a bez mraků, ale slunce už nemá sílu, aby horkem příliš obtěžovalo. Listy na stromech zlátly a spokojeně cvrlikali ptáci, hodující na bobulích, jimiž byly obsypány keře u cesty.

„A já ti říkám, že jenom logika nestačí,“ vysvětloval velitel družiny Diviš, hřmotný hromotluk s jizvou na tváři. I když duší voják, byl to dobromyslný muž a stejně jako jeho druh panoš Ota byl Oldřichovi z Chlumu bezmezně věrný. Ota byl hezký mládenec se světlými vlnitými vlasy, kterému daly sudičky do vínku snad všechno, co si mohl muž přát. Měl úspěchy jako rytíř, milenec i vyšetřovatel. Za Diviše by položil život, i když se ti dva neustále popichovali.

„A já ti říkám, že stačí,“ oponoval panoš Ota. „Kolik případů vyřešil náš pán jenom pouhou úvahou? Od stolu. Dvě stopy mu stačily, aby z nich logicky objasnil, kdo zločin spáchal.“

„No jo, ale to byl náš pán,“ ohrnul opovržlivě ret Diviš. „Jenže já mluvím o tobě. A vůbec o jiných vyšetřovatelích. Protože náš pán je nejlepší v Českém království. Jemu logika stačit může, ale ostatním ne, to je…“ Zarazil se, protože chtěl říci, že to je logické. Rychle se opravil: „To dá rozum.“

Panoš Ota však pochopil důvod jeho krátké odmlky a pobaveně se rozesmál. Pak přitáhl koni otěže a zpomalil. „Milý Diviši, nabízím sázku.“

„Jakou?“ optal se opatrně. Byl šetrný a nerad zbytečně utrácel. Většina sázek s Otou končívala jeho porážkou.

„Až narazíme na nějakou podezřelou stopu, která by mohla svědčit o zločinu, pouhou logikou poznám, zda se doopravdy zločin stal a pokud ano, o co šlo.“

„A co když řekneš, že ta stopa nesvědčí o žádném zločinu a na základě toho prohlásíš, že jsem prohrál? Já tě znám.“

„Nechci tě podvést. V takovém případě se samozřejmě neděje nic. Sázka platí, jen pokud půjde o zločin. V tom případě se vsadíme… řekněme o tři stříbrňáky. Jakmile prohlásím, že tady se stal zločin, pak objasním všechno, jak jsem řekl na začátku. Logicky, milý Diviši.“

„No, dejme tomu,“ váhal ještě Diviš. „Počkej, ještě jsem neřekl ano. O jaký zločin by mělo jít? Je zločin, pokud si nějaký poddaný odnese z lesa hromadu chroští? Podle zákona to sice udělat nesmí, ale náš pán tohle nikdy netrestal. Platí i na něco takového naše sázka?“

„Milý Diviši, řekl jsem zločin. Abys měl v duši klid, hovořím o mordu. Na nic jiného se naše sázka nevztahuje.“

„Pak ta sázka nemá cenu. Myslíš, že si pískneš a u cesty najdeme mrtvolu?“

„V lesích kolem Bezdězu přišlo o život tolik lidí, že bych se divil, pokud bychom na nějakou zajímavou vraždu nenarazili. Alespoň malinkou. A když ne dneska, tak třeba zítra.“

„Od té doby, co náš pán dostavěl Bezděz a dohlíží na tuhle krajinu, pověsil všechny lapky a široko daleko je klid. Oto, ty máš něco za lubem, přiznej se?“

„Nemám, přísahám. Nabízím jen čestnou sázku. Nic víc. Nebo to vzdej a uznej, že k objasnění zločinu stačí pouhá logika.“

„Nestačí… Hm, tak dobře, o tři stříbrňáky.“

Ještě nebylo ani poledne, a tak měli spoustu času. Přitáhli koním otěže a krokem jeli po lesní cestě, občas odbočili na mýtinu nebo vedlejší cestu a pozorně se dívali pod nohy, zda v trávě něco neobjeví. Nakonec dorazili na rozcestí Pod Čihadlem. Tady byla studánka a obvykle se tu stavovali, aby se napili a odpočinuli si. Panoš Ota seskočil jako první a z brašny u svého sedla vytahoval placky. Diviš přivázal koně ke stromu a odběhl stranou, protože si potřeboval vyprázdnit střeva. Sotva se vrátil, ukazoval rukou zpátky na trsy kapradin, které rostly mezi křovinami.

„Našel jsem krev. Pojď se tam podívat, Oto.“

„Na zemi?“

„Ne, na kapradinách. Jinak bych tě nevolal. Pokud by byla krev na zemi, byla by od nějakého zvířete, které tam ulovila liška. Ale je dost vysoko, to na lišku nevypadá. Pokud loví medvěd, vypadá to jinak. A vlky teď před zimou nepotkáš. Jsem zvědavý, co na to poví tvá logika.“

Panoš Ota pokrčil rameny, podal jednu placku Divišovi a do druhé se sám zakousl. Pak zamířil do kapradin a přitom hladově žvýkal. Od rána nejedli. Nemusel se porostem prodírat daleko. Na vysokém kapradí zahlédl stopy krve hned. Byly na špičatém konci rostlin, tedy téměř ve výšce jeho prsou. Tohle opravdu nevypadalo na běžnou věc. Jediné zvíře, které by mohlo podobnou stopu zanechat, by byl raněný jelen.

Začal pečlivě prohlížet porosty v širokém okruhu. Jenže tam už žádné krvavé stopy nenašel. Pokud by tudy prchal zraněný jelen, bude krve více. Už se chtěl otočit a vrátit k Divišovi, který stál na kraji cesty, žvýkal placku a významně ho sledoval, když si všiml nepatrného útržku hrubého plátna, které se zachytilo v prasklině kůry ve výši kolen. Opatrně ho vyprostil, byl v borovici pevně zaklíněný. Teď už nepochyboval, že krvavá stopa patří člověku. Nejspíše utíkal kolem stromu k cestě, zachytil se o něj spodním okrajem suknice, ale hnal se dál a tenhle nepatrný kousek látky se vyrval. Jenže aby někdo utíkal tak bezhlavě, že si potrhá suknici, musel by před něčím prchat. Tohle vypadalo nadějně. Vrátil se na cestu a Divišovi ukazoval svůj úlovek.

„Já taky něco objevil,“ pochlubil se Diviš. „Vlastně díky tomu jsem začal hledat v kapradí. A proto jsem si všiml té krve. Od cesty vidět není. Za těmi křovinami totiž leželo tohle,“ řekl a rozevřel dlaň. Na ní ležel stříbrný denár, ke kterému bylo přivařené ouško, aby se dal zavěsit na řetízek. Okraj mince byl rovněž potřísněný krví. Podal ho Otovi a dodal: „Poznáváš ho, ne?“

Panoš Ota přikývl. Na starobylém denáru byl zobrazen jeden z dávných přemyslovských knížat. Minci nosívala na krku paní Leška, manželka bezdězského mana Matěje z Kuřívod. Byla to nepříliš chytrá, obstarožní a zbožná žena, o mnoho let starší než její manžel. Vzal si ji, protože byl zcela nemajetný rytíř a ona bohatá vdova. V poslední době to mezi nimi neklapalo. Nebyl to ani celý měsíc, co si paní Leška na Bezdězu stěžovala na svého manžela, že hrubým způsobem porušuje slib manželské věrnosti, protože ji vyhnal ze svého lože a přivedl si tam jednu z jejich služebných. Oldřich z Chlumu sice Matěje z Kuřívod přísně pokáral, ale víc dělat nemohl, protože tahle věc příslušela spíše církvi než světskému právu. Ovšem kuřívodský farář byl nejlepším Matějovým přítelem, a tak neměla paní Leška nikde zastání. Prohlašovala však, že si bude stěžovat samotnému biskupovi.

„Začíná to být zajímavé,“ souhlasil panoš Ota, minci si od svého přítele vzal a uložil do váčku u opasku. Došel ke studánce. Na kamenné zídce stála otlučená keramická číška pro poutníky. Ze studánky nabral vodu a číšku zdvořile podal Divišovi. Teprve pak se napil sám. Společně se posadili do trávy pod rozložitý buk.

„Tak co? Jde o zločin?“ dorážel na něj Diviš.

„Zdá se.“

„Proč ještě váháš? Bojíš se o své stříbrňáky? Tady přece došlo na první pohled k vraždě.“

„Pár stop, které pro to svědčí, jsme našli, to je pravda. Proberme si však, co opravdu říkají,“ navrhl panoš Ota. „Krev na kapradí ukazuje, že kolem něho prošel zraněný člověk. Nešel ovšem daleko, protože jinde krev není. Jen na té minci. Z toho bych usuzoval, že tím raněným byla paní Leška. Byla nejspíše zraněná na krku nebo na tváři. Zřejmě zoufale utíkala, protože se okraj její suknice zachytil ve škvíře stromu, ale ona si ji raději roztrhla, než aby se zastavila a opatrně ji uvolnila. Máš pravdu, to vše svědčí o násilném skutku. Ovšem jiné skutečnosti tomu odporují. Pokud došlo k vraždě, kde máš tělo?“

„Vrah ho samozřejmě ukryl.“

„Prohlédneme to tu ještě jednou a pořádně. Pokud tu skutečně paní Lešku někdo zavraždil, musí tu být. Jenže nic tomu nenasvědčuje. Prošel jsem kapradiny krok po kroku a nic. A že by se vrah vláčel s obětí někam dál?“

„Mohl její tělo odvézt,“ navrhl Diviš.

„Tak tomu ani za mák nevěřím. Nemá to logiku. Podle mých zkušeností se něco takového prostě nedělá.“

„A proč ne? Manžel zavraždí manželku. Pak ji odveze mimo cestu a tam ji pohřbí, aby její tělo nikdo nenašel. Pak prohlásí, že zmizela a nikdo mu nic nedokáže.“

„Proč by ji raději nezavraždil přímo na tom odlehlém místě? Proč by se s ní vláčel odtud?“

„Třeba odmítla na to odlehlé místo jít. Možná něco tušila,“ kombinoval Diviš. „Kolem tohoto rozcestí projede každý den spousta lidí. Tady se nebála a mohl ji tu snáze zaskočit.“

„Právě proto, že tudy prochází spousta lidí, je obtížné tady vraždit,“ nesouhlasil panoš Ota. „Snadnější by to měl, pokud by ji jednoduše zabil doma a pak někam odvezl, nemyslíš?“

„Mohla by to vidět jeho čeleď.“

„To máš pravdu. Jenže když ji během dne pošleš pracovat na pole, máš dvorec úplně prázdný. Zabít, naložit na vůz a odvézt, to trvá pár minut.“

„Tak jak vysvětlíš stopy, které tu jsou?“ zajímal se Diviš. Na sázku už skoro zapomněl. Teď byl před nimi případ. Diviš se vždycky do každého vyšetřování zabral a šel po stopě zločince hlava nehlava. Bohužel, někdy se vydal po stopě špatné, ale nerad si to připouštěl. Zvláště, pokud ho varoval Ota. To pak byla už věc prestiže.

„K tomu, abychom to mohli prohlásit za zločin, chybí drobnost. Logické vysvětlení, kde je tělo,“ upozorňoval panoš Ota. „Pokud ho najdeme, pak se odvážím tvrdit, že to vražda je. Souhlasím však s tebou, že vrahem by v tom případě byl Matěj z Kuřívod. Pokud by paní Lešku přepadl lupič, pak tu nenechá ten stříbrňák.“

„Nenechal by ho tu ani její manžel. Pokud ji zavraždil a ukryl, ten denár svědčí proti němu,“ namítl Diviš.

„Řekli jsme si, že po téhle cestě chodí denně hodně lidí. Mohlo se stát, že pospíchal. Zabil ji a zaslechl, jak se někdo blíží. Rychle ukryl její tělo a minci pak už nenašel. Je však ještě jedno vysvětlení. Paní Lešku zabil někdo jiný a minci tu pohodil, aby podezření padlo na jejího manžela. A pominout nemůžeme ani fakt, že ho mohla ztratit při stejné činnosti, jakou jsi tam provozoval ty.“

„To by nebyla na denáru krev,“ zabručel Diviš neochotně. „Logické vysvětlení… Co když ji tu manžel zabil nikoli proto, že tu vraždu plánoval, ale ve zlosti. Třeba se tu sešel s tou holkou, se kterou si užívá místo své obstarožní manželky, a ona je přistihla. Pohádali se a zabil ji. Pak samozřejmě její tělo odvezl a někde tajně zahrabal. Jak se ti líbí tohle vysvětlení?“

„Nelíbí. Leška moc dobře věděla, že manžel porušuje sedmé přikázání. S tou holkou si užíval v jejich loži zřejmě každou noc. Nemusel se kvůli tomu trmácet až sem. Ale i kdyby je tu Leška přistihla, žádné překvapení by to pro ni nebylo.“

„Tak mu tady něčím pohrozila. Třeba že požádá biskupa o rozluku. Pak by jí zůstal majetek a on by odešel s prázdnou.“

„Chytrá není, to uznávám,“ vykládal panoš Ota a došel ke studánce pro další vodu. Byla studená a skvěle chutnala. „Ale tak hloupá, aby v pustém lese svému manželovi vyhrožovala, tak pitomá snad není.“

„A co když je? Kdy se ta vražda mohla asi tak stát?“

„Před třemi dny pršelo. Déšť by krev smyl. Nebo alespoň většinu. Ty skvrny jsou přitom tmavé a zaschlé. Takže k vraždě muselo dojít včera nebo předevčírem.“

„Právě jsi bezděčně použil výraz, že šlo o vraždu,“ radoval se Diviš. „Takže jsem měl pravdu já!“

„Když ti to udělá radost,“ pokrčil dobromyslně rameny panoš Ota. „Jenže zapomínáš, že pokud jsi měl pravdu ty, pak já vyhraju sázku a ty mi dáš tři stříbrňáky.“

„Jak to?“ zamračil se Diviš. „Tys na nic logicky nepřišel. Jenom si pořád vymýšlíš nějaké vytáčky. Tak dobře, obraťme tu sázku! Pokud tu došlo k vraždě a já ji logicky objasním, vyhraju a mám u tebe ne tři, ale pět stříbrňáků.“

„Klidně. Jen upozorňuji, že jsme spor původně vedli o to, zda se dá případ vyřešit pouhou logikou. Tys tvrdil, že to nejde. O to jsme vedli spor.“

Diviš velkoryse mávl rukou: „Měl jsem pravdu, to snad nepopřeš! Tady přece nic neřešíme logicky. Máme spoustu stop. Tohle je normální vyšetřování, jakých jsme vedli desítky.“

„Přemety tvého uvažování jsou ještě krkolomnější než výklady našeho kaplana na Bezdězu,“ usmíval se panoš Ota. „Budiž. Tu sázku beru, ale protože jsem tvůj přítel, budu ti pomáhat, seč mi budou stačit síly. Samozřejmě podle tvých přesných pokynů.“

„Výborně. Začneme tím, že to tu pro jistotu ještě jednou prohledáme. Kdyby tu někde ukryl tělo paní Lešky, byli bychom za hlupáky, pokud bychom ho přehlédli.“

Tělo paní Lešky sice neobjevili, ale jen několik palců od kapradí potřísněného krví našli zub. Byl na první pohled vyražený, protože mu chyběly kořeny. A v křovinách, za nimiž našel Diviš minci s očkem, byly polámané šlahouny. Jejich listy začínaly teprve usychat, to znamenalo, že byly zlomené nedávno.

„Zase je to o něco jasnější,“ liboval si Diviš. „Tady ji udeřil do hlavy. Polenem nebo něčím podobným. Nejspíše ji pouze omráčil. Proto není nikde moc krve. Vyrazil jí ovšem ten zub. Proto je krev na kapradí. A na minci. Leška padla na zem, za nohy ji odtáhl k cestě a polámal ty šlahouny. Přehodil si ji jako pytel přes hřbet koně, nasedl a odvezl ji. Pospíchal, aby ho tu nikdo nepřistihl. Svou omráčenou ženu dobil jinde. A tam taky schoval její tělo.“

„Já nevím,“ váhal panoš Ota. „Ale vyražený zub snad nekrvácí.“

„Když mně trhali zub, myslel jsem, že se zblázním bolestí. A krve bylo jako z poraženého vola,“ vrtěl nesouhlasně hlavou Diviš. „Tobě zub ještě netrhali, tak nemluv do věcí, kterým nerozumíš. Bylo to tak.“

„Jak myslíš… Tady už stejně víc nezjistíme. Co dál?“

„Pojedeme do Kuřívod. Udeříme na Matěje. Máme spoustu důkazů. Přizná se. A pokud ne, půjde na skřipec,“ vykládal Diviš. „I když je rytíř, žádné slitování!“

Odvázali koně, vyskočili do sedel a odbočili na cestu ke dvorci v Kuřívodech. Tentokrát se neloudali.

„Náš pán určitě povolí výslech právem útrpným. A bez váhání,“ rozkládal Diviš. „Tvrdí, že nejhorší jsou zločiny v rodině. Rodina je posvátná. Chudák paní Leška.“

„Nesouhlasím sice se všemi tvými vývody, ale s tím, že byla chudák, to potvrzuji,“ přikývl panoš Ota. „Víš, jak se musela cítit? Manžel ji vyhnal z lůžka, kde se válel s nějakou holkou. A ona musela spát někde na lavici v jizbě. Řeknu něco, co by se asi našemu pánovi nelíbilo. Ale pokud by zabila ona jeho, odpustil bych jí to.“

„Její manžel se opravdu choval nemožně. Pokud je manželka starší než manžel a v lůžku už to není, co bývalo, ať si užije tajně jinde, ale svou ženu ať neponižuje,“ souhlasil snaživě velitel Diviš. Ota po něm loupl pohledem, ale nekomentoval to.

Chvíli jeli mlčky. Pak se Ota optal Diviše: „Udeřil jsi někdy ženu?“

„Jednu šenkýřku. Rval jsem se v hospodě s nějakými uherskými vojáky. Ona se na mě vrhla a zakousla se mi do předloktí. A nechtěla se, mrcha jedna, pustit. Tak jsem ji praštil.“

„O tom nemluvím. Myslím jen tak. Třeba že moc mluvila nebo že špatně uvařila.“

„Zbláznil ses?“ zabručel Diviš uraženě.

Do Kuřívod to naštěstí nebylo daleko. Vjeli do otevřených vrat dvorce. Všude byl klid. Dvůr byl opuštěný, čeleď pracovala na poli nebo v lese. Pod přístřeškem stál osedlaný kůň. Všude bylo ticho.

Zamířili k roubenému srubu, kde rodina kuřívodského mana bydlela. Vstoupili a u stolu uviděli paní Lešku. Velikým nožem krájela maso. Na tváři pod okem měla modřinu. Když je pozdravila, zahlédli v ústech mezeru po vyraženém zubu. A spodní okraj suknice měla roztržený.

„Kde máš manžela?“ optal se trochu zmatený Diviš. Přitom se nenápadně ohlédl na Otu, jako by čekal pomoc od něj.

„Nestarám se o něj,“ odsekla nepřátelsky. Pak ukázala na tvář a upozornila, že je jí lépe, pokud se s ním nevídá.

Diviš přikývl, otočil se a chtěl odejít. Tady byli zbyteční. Otovi se však něco nezdálo. Proto se optal: „Ale ten kůň na dvoře, ten je jeho?“

„Snad,“ pokrčila rameny a krájela dál maso.

„Dovolíš?“ optal se. Půjčil si nůž a chvíli ho prohlížel. Čepel byla rudá od krve. Pak si zběžně prohlédl maso. Byl to kus uzené kýty.

„Odpusť, paní Leško, ale ta krev na noži určitě není z uzeného masa. Kde je tvůj manžel?“

„Najděte si ho!“

„Zůstaň tu s ní,“ nařídil Diviš a vyběhl na dvůr. Ota přikývl a požádal paní Lešku, aby ho doprovázela. Rychle prohlédl celý dům. Podíval se do zadní komory, do truhlic a také pod lůžko, ale nenašel nic. Zato Diviš uspěl. Tělo Matěje z Kuřívod leželo za špalkem u hromady naštípaného dřeva. V těle měl několik bodných ran. Širokých přesně tak, jako čepel nože, jímž jeho manželka krájela maso. Byl ještě teplý, musel zemřít před několika minutami.

„Neumíte si představit, jaké to bylo žít s ním,“ řekla Leška, když ji přivedli k tělu jejího manžela. „Ano, zabila jsem ho.“

„A co se stalo tam na rozcestí Pod Čihadlem?“

„Vraceli jsme se z trhu v Mimoni. Zastavili jsme se u studánky, abychom se napili. Nabrala jsem vodu do číšky a podala mu ji. On pil vždycky první. Pak jsem se chtěla napít já. Zakázal mi to, že prý spěcháme. Křičel, že má hlad. Ohradila jsem se, ale on mě udeřil. Tak prudce, že mi rozbil nos a vyrazil zub. Začala jsem utíkat. Zuřil, bála jsem se, že mě zabije. Běžela jsem k cestě, vyšvihla se na koně a ujížděla pryč. Přitom jsem ztratila svůj náhrdelník. Víte, takový řetízek se starým denárem. Památka na maminku. Tehdy jsem se rozhodla, že ho zabiju. Odvedete mě na Bezděz?“

„Tady je ten denár,“ řekl Ota a podal jí stříbrnou minci. Pak se podíval na Diviše. Nemusel se ptát. Jeho přítel mlčky přikývl.

„Ničeho se už bát nemusíš. My ženám neubližujeme. Zůstaneš doma. My tělo tvého manžela odvezeme na rozcestí Pod Čihadlem a hodíme ho do kapradí. Našemu pánovi oznámíme, že ho přepadli nějací lapkové.“

Když měli Kuřívody za zády, optal se Diviš: „Kdo vlastně vyhrál?“

„Nikdo,“ odpověděl panoš Ota. „Pokud se do něčeho přimotá ženská, s logikou zjevně nevystačíš. Takže jsem vlastně prohrál já.“

„Ale já svým způsobem taky,“ usmál se Diviš a zrychlil, aby měli tu věc co nejdříve za sebou.

Zatoulaná panenka

Oldřich z Chlumu vyšel na dvůr staroměstského šenku U Zlatého kola, kde byl ubytovaný spolu se svou družinou. Měl tenhle zájezdní hostinec rád a jezdíval sem už celé roky, kdykoli měl řízení na Pražském hradě. Nedaleko vrat zahlédl světlovlasou holčičku. Seděla na bobku, rukama čmárala kola do prachu a vzlykala. Znal ji, byla to šenkýřova dcera.

„Co se ti stalo, Maruško?“ optal se, když k ní došel. Nikam nespěchal. Vlastně neměl vůbec co dělat. Na slyšení ke králi Přemyslovi II. Otakarovi se měl dostavit až zítra.

„Ztratila se mi panenka,“ řekla lítostivě a zvedla k němu své velké modré oči.

„Panenka se přece nemůže jen tak ztratit,“ podivil se. „Kdes ji měla naposledy?“

„Tady na dvoře. Hrála jsem si s ní. Pak mě volala maminka, že potřebuje něco přinést ze sklepa. A když jsem se vrátila, byla pryč.“

„Tak co kdybychom se na tu záhadu podívali spolu?“ navrhl a přidřepl si k ní na zem. Trochu mu připomínala jeho vlastní dceru, i když ta byla mnohem mladší.

„S tím vás nemohu obtěžovat,“ ulekla se. „Tatínek říká, že jste nejlepší vyšetřovatel v Českém království.“

„To také jsem. A tak si myslím, že tu tvoji panenku snad dokážu najít.“

„Jak by to vypadalo, kdybyste vy hledal panenku?“

„Milé děvče, nejsou velké a malé případy. Pro tebe je ta panenka určitě důležitější než třeba pro nějakého kupce vůz plný zboží.“

„To je. Mám ji moc ráda. Jmenuje se jako já. Maruška,“ svěřovala se holčička. „Vážně mi pomůžete?“

„Vážně,“ přikývl. „Jak vypadá?“

„Je ušitá z látky. Takové pěkné, bělené. Má černé vlasy. Ty jsou z vlny. Na sobě má červené šaty. A je asi takhle veliká,“ vykládala a roztáhla ruce.

„Kdy se ztratila? Myslím, jak je to dlouho, co jsi byla ve sklepě a ona zatím zmizela?“

„Chvilka.“

Oldřich z Chlumu vstal a rozhlédl se po dvoře zájezdního hostince. Byl rozlehlý a jen zřídka opuštěný. Teď po ranní mši se u přístřešků míhali služebníci hostů, u stájí stály dvě děvečky, několik mužů se mylo u koryta s vodou. Popošel k otevřeným vratům a vyhlédl do ulice. I ta byla plná lidí, kteří se vraceli z kostela.

„Kde přesně ta panenka ležela?“ optal se ještě.

„Tady, položila jsem ji pod lavičku, aby na ni nesvítilo sluníčko. Víte, ona ho nemá ráda.“

Pod lavičku bylo z ulice dobře vidět. Přesně tak si to Oldřich z Chlumu představoval. Nějaké dítě šlo kolem, zahlédlo panenku, vběhlo dovnitř, popadlo ji a uteklo. Zamířil ke stájím, kde stály dvě děvečky s dížemi čerstvě nadojeného mléka. Měly je postavené u nohou a zaujatě o něčem diskutovaly.

„Poslyšte, neviděly jste tady ve dvoře nějaké cizí dítě. Nejspíše holčičku?“

Obě se na něj překvapeně zadívaly. Kdyby to nebyl on, asi by ho odkázaly do patřičných mezí. Mají přece spoustu práce. Jenže věděly, že tenhle host patří ke královskému dvoru, a tak bylo logické, že má ty nejpošetilejší nápady.

„Ne, urozený pane,“ odpověděla za obě ta starší.

Ničeho si nevšimli ani čeledíni, kteří opravovali pod přístřeškem vůz. Štěstí měl až u kamenného koryta s vodou. Hubený německý kupec seděl na okraji studně, do pasu nahý a nastavoval tělo slunci, aby oschl.

„Vám jde o tu panenku, že mám pravdu?“ řekl s pousmáním. I on věděl, že Oldřich z Chlumu je královský prokurátor. Bylo zjevné, že ho jeho dotaz pobavil.

„Viděl jste to dítě, které ji sebralo?“

„Ja. Und nein,“ opáčil uvážlivě. „Viděl jsem, kdo ji sebral, ale nebylo to dítě. Byl to nějaký tovaryš. Dospělý chlap. Podle oděvu bych řekl, že to nebyl žádný pobuda. Slušně oblečený, černé kudrnaté vlasy, špičatý nos. Měl hnědou halenu, modrou suknici a zelené nohavice. A u pasu se mu houpala kratinká dýka.“

„Dospělý muž ukradl panenku?“ nechápavě opakoval Oldřich z Chlumu.

„Přesně tak. Vběhl vraty dovnitř. Hned se hnal k lavičce, popadl tu hračku a jako by mu hořelo za patami, utíkal zase ven. Ještě jsem si všiml, že zatočil směrem k rynku.“

Oldřich z Chlumu poděkoval a loudal se zpátky k šenkýřově dceři. Ta seděla způsobně na lavičce u vrat a sledovala ho. Dlaní si přejel po vousech na bradě a uvažoval. Původně to považoval za hru. Nebo za dobrou zábavu. Bylo mu holčičky líto. Tohle se mu však nelíbilo. Pokud dospělý muž ukradl panenku, nemohlo jít o žert. A určitě ji nevzal proto, aby si s ní sám hrál.

„Už víte, kdo ji vzal?“ ptala se dychtivě, když k ní došel.

Lehce zavrtěl hlavou a optal se, zda nezná nějakého tovaryše, kterého popsal tak, jak mu ho vylíčil onen německý kupec.

„Viděla jsem ho tu včera,“ odpověděla způsobně. „Všimla jsem si, že prošel několikrát kolem vrat. Vždycky zpomalil a díval se sem. Protivný chlap. Civěl na mě, jako bych byla nějaká světice. Bůh mi odpusť, že se rouhám, ale přesně tak na mě zíral. Maminka říká, že se mám takovým lidem vyhýbat. Těm, co si mě moc prohlížejí.“

„Má pravdu. Ale kromě toho, žes ho tu včera zahlédla, netušíš, u koho pracuje? Nebo jak se jmenuje?“

„Předtím jsem ho tu nikdy neviděla. A to tady na lavičce se svou Maruškou sedáváme každý den, od té doby, co se sem přestěhovala,“ vykládala holčička. Pak chytila Oldřicha z Chlumu za ruku. Do očí jí zase vhrkly slzy: „Že ji najdete?“

„Spolehni se,“ přikývl, „ale bude to trvat o něco déle, než jsem myslel.“

„Musíte to stihnout do poledne. Maruška musí přece obědvat,“ vykládala vážně. Pak se mu uklonila, jak to vídala u svých rodičů, a odběhla.

Oldřich z Chlumu se vrátil ke korytu s vodou. Německý kupec tam stále ještě lelkoval. „Potřebuji vaši pomoc,“ oznámil. Nenařizoval, jak byl jindy zvyklý. Spíše prosil. „Vy jste toho tovaryše viděl. Společně ho snad ve městě najdeme.“

„Můžeme to zkusit,“ souhlasil dobromyslně. „Víte, co to bude, až budu doma vyprávět, že jsem pomáhal pátrat vám? O vašich činech se v Norimberku vyprávějí legendy.“

„S tímhle se ale asi moc chlubit nebudeme, že?“ zabručel Oldřich z Chlumu trochu rozmrzele.

„A proč ne? Myslíte, že tomu chlapovi šlo jenom o panenku? Za tím se skrývá nějaká lumpárna. Já vím, že mi nic prozradit nemusíte, ale je jasné, pokud to zajímá vás, že jde o něco velkého. Mně bylo hned divné, že byste hledal panenku. U nás v Norimberku loni oběsili jednoho měšťana, který měl zvrhlou duši. Představte si, že tělesně obcoval s malými holčičkami. Lákal je do svého domu a tam se to pak stalo. A vždycky jim nabízel hračky. Že jde o něco podobného?“

Oldřich z Chlumu pokrčil rameny a skoro začal litovat, že se na hovorného Němce obrátil. Ale protože neměl moc času, nemohl nic zanedbat. Ani ty nejbizarnější hypotézy.

Ve dveřích zájezdního hostince se objevil panoš Ota. Pod očima měl kruhy, protahoval se a zíval. Na tváři měl ještě červenou šmouhu od líčidla, které krášlilo dívku, kvůli níž vypadal teď tak nevyspale. Oldřich z Chlumu na něj kývl, aby šel blíž, že má pro něj úkol. Polohlasně mu nařídil, aby co nejrychleji běžel za staroměstským rychtářem a vyptal se, zda v poslední době nedošlo ve městě k nějakému zločinu, který by se týkal dětí. A ať vyřídí Divišovi, že má ihned shromáždit všechny muže z jejich družiny. Pak spolu s Němcem opustil šenk.

Zamířili od brány Svatého Ambrože směrem ke staroměstskému rynku, prošli kolem krámků tamních caletníků a zastavili až u velké kašny. U ní postávaly jako obvykle služebné z domů v okolí s putnami na vodu a rozprávěly. Oldřich z Chlumu k nim hned zamířil. Pokud si někdo mohl všimnout mládence, který by pospíchal přes rynek, pak to byly ony. Rychle jim hledaného popsal.

„Ano,“ přikyvovaly skoro všechny. „Prošel tudy. Pozdravil a dokonce s námi chvíli žertoval.“

„Takže ho znáte?“

„Ale jistě. Jmenuje se Vilém a je tovaryšem na Menším Městě. Jeho mistr se jmenuje Berchtold, je zlatník. Dílnu má za vodou u Kamenného mostu, přímo vedle vchodu do johanitské komendy.“

Oldřich z Chlumu svému německému průvodci poděkoval, protože už ho z jeho řečí bolela hlava, a navrhl mu, že se už může vrátit do hostince, ale ten to odmítl. Má čas a co kdyby se ukázalo, že zlatnický mistr má tovaryšů víc? Pak bude jeho přítomnost určitě prospěšná. Královský prokurátor se musel podrobit, protože věděl, že v podobných situacích mu autorita českého panovníka nepomůže. I kdyby to odmítl, nikdo nemohl svobodnému kupci zakázat, aby šel po ulici za ním. A byl si jistý, že přesně to by Němec udělal.

„Jak se jmenuješ?“ optal se ho.

„Sigismund,“ rozzářil se kupec a pak mu začal vykládat o své rodině. Neposlouchal ho. Rychle kráčeli širokou ulicí k bráně, která chránila Kamenný most. Přitom přemýšlel. Proč zlatnický tovaryš ukradl panenku? Ze své praxe věděl, že zlatníci na Menším Městě pražském jsou téměř všichni darebáci. To neslo jejich řemeslo. Stýkali se jen s nejmocnějšími muži království, a proto si mysleli, že jim projde víc než třeba obyčejnému pekaři. Všichni byli bohatí, protože vydělávat se dalo nejen poctivě, ale také tím, že pod rukou kupovali kradené šperky a zlato.

„Povídám, že toho jeho mistra tak trochu znám,“ opakoval důrazně německý kupec. Teprve to vytrhlo Oldřicha z Chlumu z přemýšlení. Roztržitě se optal, zda u něj něco kupoval.

„Ale ne,“ opáčil káravě jeho průvodce. „Právě vám vysvětluji, že Berchtoldův bratranec má dílnu ve stejné ulici, co je můj dům. Je taky zlatník. A vynikající. Jeden z nejlepších v Norimberku. A Berchtold za ním občas jezdívá. A vždycky si porozpráví s mou ženou. Oni jsou totiž ze stejného města. Má Kunigunda je z Ulmu, víte? A když jsem se s ní potkal…“

Dál Oldřich z Chlumu neposlouchal. Nic ho nenudilo tolik, jako rozvleklé rodinné historie. Přesto měl pocit, že ho ve vyprávění německého kupce cosi zaujalo. Jenže nevybavovalo se mu nic, co by to mohlo být. Rychle si jeho vyprávění opakoval, ale byly to běžné řeči, jakých slýchával denně desítky. Nakonec to pustil z hlavy. Už se blížili ke Kamennému mostu. Ze zoufalství se znovu zaposlouchal do rozvleklé historie jeho rodiny.

„A na konci ulice bydlí svobodný pán ze Zollernu. Je norimberským purkrabím a sídlí vlastně na hradě. Dům ve městě však slouží jeho rodině, když musí na hradě hostit někoho urozeného. Poslední dobou k nám často zajíždí císař. Věřil byste, že se císař před několika měsíci dokonce v jeho domě zastavil? Prošel kolem mého domu, a tak jsem si ho mohl prohlédnout. Skvělý rytíř!“

„Můj král je také rytíř. A císaři se ve všem vyrovná,“ upozornil přísně Oldřich z Chlumu. Ne že by měl potřebu obhajovat svého panovníka, ale chtěl nějak zastavit výřečného kupce.

„To jistě,“ uklonil se ihned Němec. „Škoda že císařova návštěva dopadla tak špatně.“ Vrhl zpytavý pohled na Oldřicha z Chlumu, protože čekal, že se ho na tu událost optá. Když se ale nedočkal, začal sám: „Představte si, že císaře ve městě okradli! Do domu pána ze Zollernu vlezl ze dvora oknem zloděj a během oběda, když si císař odložil plášť, mu vzal jeho slavnou sponu s rubíny. Kdysi patřila císaři Otovi Sálskému. Přišlo se na to sice skoro hned, císařovi ozbrojenci uzavřeli celou čtvrť a všechno obrátili vzhůru nohama, ale marně. Pán ze Zollernu se císaři omlouval, ale ten mu jen oznámil, že mu dává čas do Vánoc. A pokud zloděje nechytne, chce, aby mu tu škodu nahradil. S tím odjel. Taková událost a takový konec!“

„Jak pokračovalo pátrání?“ optal se Oldřich z Chlumu. Vždycky ho zajímalo, jaké metody používají jiní vyšetřovatelé.

„Pán ze Zollernu nařídil, aby se v městských bránách prohlíželi všichni, kteří odcházejí z města. Nejen jejich věci, ale i oni samotní. Každý se musí svléknout do naha. Několikrát dal taky prohledat celé město, protože je přesvědčený, že ten klenot zůstal v Norimberku.“

„Z čeho tak usuzuje, netušíš?“

„Můj strýc je písařem v jeho skriptoriu,“ vysvětloval hrdě kupec. „Pan purkrabí totiž zjistil, že po té hanebné krádeži nikdo z města neodešel. Všichni se tísnili kolem jeho domu a chtěli vidět císaře. Tři brány byly zavřené a v té čtvrté bylo celou dobu pusto a prázdno. A hned pak se začalo s prohlídkami.“

„A prohlíželi i císařovu družinu, když odjížděla?“

„To by si přece nikdo nedovolil…“

„Co když císaře okradl někdo z jeho služebníků? A nastrojil to tak šikovně, aby to vypadalo na zloděje, který se vloupal do domu. Šperk schoval u sebe a je dávno pryč.“

„To nikoho nenapadlo,“ připustil německý kupec a pak se rozzářil: „Tedy, vy jste ale hlava. No ano, to by všechno vysvětlovalo.“