Naďa Horáková

KLETBA MARKOMANSKÉ KRÁLOVNY

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková, 2010

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-5409-5

1. Června

Zoufalé psí zavytí upozornilo hajného Pateru, že není všechno, jak má být. Betyna, český fousek, se zdržovala vždy poblíž svého pána, kterého naprosto oddaně zbožňovala. Teď však volala o pomoc.

„Bety!“ zavolal hajný a zaposlouchal se, odkud se ozve další psí nářek.

Betyna na jeho hlas zareagovala okamžitě hysterickým kvikotem prokládaným zděšeným vytím. Tohle se hajnému nelíbilo. Betyna nebyla žádný žabec, byla to zkušená osmiletá fena a on u ní nikdy podobné chování nezaznamenal. Navíc byl rozčilený, protože netušil, odkud se Betynin pláč ozývá. Zatrnulo mu, že se chytila do želez. Ale tenhle druh pastí se tady již léta nepoužíval. Světlé lesy kolem Čertova Dolu byly rájem pro turisty, houbaře i pro zvěř, ale rozhodně ne pro pytláky.

Znovu se zaposlouchal do nyní již neutichajícího Betynina kvílení a vydal se po hlase. Upoutal ho kopeček, který asi půl metru vystupoval nad okolní krajinu. Jako děti si sem chodívali hrát a tento kopeček vždycky představoval základnu, kde se scházívali. U jeho paty se bělala vyvrácená bříza. Asi ta noční bouřka, pomyslel si. A právě odtud se nesl psí pláč. Našel ji hned.

„Bety, klid…“ řekl konejšivě vytřeštěným psím očím, které na něho zděšeně hleděly z nějaké propadliny asi metr a půl hluboké hned vedle kořenů vyvrácené břízy. Fena stála na zadních nohou na nějakých kamenech a chvěla se. Lehl si k okraji díry, natáhl ruce a dosáhl právě k jejímu obojku. Chytil Betynu za něj a ta se za jeho pomoci vysoukala ven. Šťastně kvikla a utíkala od jámy pryč. Zastavila se v bezpečné vzdálenosti od ní a čekala, až ji bude její pán následovat.

Hajný Patera měl však úplně jiné záměry. Hodlal zjistit, co Betynu tak vyděsilo. To, že někam spadla, k takové přemrštěné reakci nestačilo. Musel tu být ještě jiný důvod. Spustil se do díry na kameny a dřepl si v ní. Betyna opět zděšeně zakvikla, když se jí pán ztratil z dohledu. Hajný psa však už nevnímal. Hleděl do tmy nějaké kamenné podzemní místnosti. Vytáhl mobil a posvítil si jím do prostoru. Ozářil jen malou část podzemí. Přesto mu i to chabé světlo postačilo, aby zahlédl něco, co mělo zůstat na věky skryté lidským očím. Pochopil, komu má zavolat. Bylo to však tak neuvěřitelné, že ze sebe nechtěl udělat hlupáka. Stíny umějí vytvořit i to, co neexistuje. Raději nastavil fotoaparát na mobilu na noční režim a začal prostor křižovat blesky. Pak vylezl z díry ven a podíval se na displej mobilu, co to vlastně vyfotil. Obrázky si prohlížel se zatajeným dechem. Připadaly mu až neuvěřitelné. Pak zvolil jedno číslo a čekal. Po několika zazvoněních druhá strana hovor přijala.

„Josefe, já jsem něco našel!“ řekl podivně zastřeným hlasem, jako by sám sobě nevěřil.

Profesor archeologie Josef Mrnil právě snídal se svou ženou Viktorkou na terase jejich letního domu v Čertově Dole. Držel u ucha mobil a otráveně zvedl oči k markýze nad nimi, čímž dal Viktorce najevo, že ten telefonát nestojí ani za pozornost.

„Co jsi našel?“ zaskřehotal profesor Mrnil do telefonu hlasem starého učitele, kterého jeho žáci nemůžou ničím překvapit.

Odpověď, kterou dostal, zřejmě opravdu nečekal. Zvážněl.

„Fakt?“ hlesl.

To už i Viktorka zpozorněla. Z reproduktoru telefonu se až k ní linul vzrušený mužský hlas, ovšem slovům nerozuměla.

„Neděláš si srandu, Karle?“ nevěřil Mrnil.

„Tak já teda přijedu,“ řekl po další chvilce. „A na nic nesahej!“

„Co našel?“ chtěla vědět i Viktorka.

„Prý se mu pes propadl do podzemí a našel tam nějakou místnost,“ informoval ji.

„Jakou?“ zeptala se zvědavě.

„Je tam tma, neví přesně, co v ní je. Mám vzít baterku.“

„Máš potuchy, o co by mohlo jít?“

Mrnil vstal a zavrtěl hlavou. Pak vzal svou ženu do náruče a odnesl ji do obývacího pokoje. Položil ji na pohodlnou sedačku, natřepal polštáře a podal jí ovládač od televize. Pak jí z terasy přinesl šálek s kávou a položil ho na stolek u sedačky. Vedle něho položil Viktorčin mobil.

„Zavolám paní Vackovou.“

„Ne, běž, zavolám jí sama, až ji budu potřebovat. Podej mi ještě notebook.“

Profesor Mrnil přijel na kole s batohem na zádech za hajným Paterou dvacet minut po jejich telefonátu.

„Tak co jsi našel?“ zeptal se skepticky, když seskočil z kola a opřel ho o kmen stromu.

„Nějakou místnost,“ pokrčil hajný Patera rameny na znamení, že si vlastně ani není jistý, co našel. „Je tam nějaký starý pohár, Josefe. A taky… ale však sám uvidíš… To bude něco pro tebe. Betyna vyváděla strachy jako střelená.“

„Tak já sem tam mrknu,“ řekl profesor Mrnil a z batohu, který položil na zem vedle kořenů břízy, vyndal velkou baterku. Nejdřív díru svrchu prozkoumal.

„Bříza má mělké kořeny,“ vzpomněl si na své školní vědomosti. „Bouřka ji vyvrátila a kameny z té stavby vypadly na její místo.“

A pak jako předtím hajný Patera skončil i on v díře v podřepu na kamenech a blikl baterku. Osvítil místnost, která na něho otvírala temná ústa. Když konečně pochopil, co má před sebou, spadla mu čelist. Nevěřícně přejížděl světlem baterky po předmětech, které tak vystupovaly ze tmy.

„Týýý bláho!“ vyjekl.

„Co je?“ zeptal se hajný nervózně.

„Jestli je to to, co si myslím, pak tvá Betyna učinila objev století,“ odpověděl profesor Mrnil a bylo zřejmé, že je ve stavu ne nepodobném šoku. Zorničky měl rozšířené, a když z díry vylezl, málem se motal.

„Tak co to je?“ zopakoval hajný nerudně. Mrnilovy intelektuální obraty ho v nejmenším nezajímaly.

„Prastará hrobka,“ řekl profesor Mrnil a z kapsy vytáhl mobil.

„Komu voláš?“ zajímal se hajný Patera.

„Musíme to tady zajistit. Je to moc cenný nález. Zavolám své dva spolupracovníky, postarají se tady o to.“

„Dobře, ale zavolej i řediteli Horvátovi,“ řekl hajný Patera.

„Proč?“ zeptal se profesor Mrnil trochu neochotně.

„Přece to bude patřit našemu muzeu, ne?“ řekl hajný Patera důrazně.

„Jo,“ uklidňoval ho profesor Mrnil. „Ta hrobka nepůjde odnést.“

„Tak by u toho měl Horvát být!“

„Dobře,“ souhlasil nakonec profesor Mrnil.

Obvolal všechny určené odborníky a opět skončil v díře.

„No to snad není ani pravda… to je fantazie… taková náhoda…“ a mnohé další nadšené ovace se po několik následujících minut nesly z díry k uším hajného Patery, který seděl opodál a konejšil svého psa.

Konečně profesor Mrnil vylezl z díry, na záda si hodil batoh a nasedl na kolo.

„Karle, pohlídej to tu prosím,“ řekl hajnému Paterovi. „Přivezu kafe a něco na zub. Myslím, že tu pěkně dlouho ztvrdneme.“

„Dobře, Josefe, a udělej pořádného turka!“ nabádal ho hajný Patera.

Jitka Devátá, novopečená asistentka na katedře archeologie, ředitel Muzea řemesel v Čertově Dole Pavel Horvát a Cyril Klem, odborný asistent v oboru protohistorie, vypadali taktéž, jako by si něco šlehli, když se vrátili z inkriminované díry, kam předtím jeden po druhém slezli.

„Cyrile, co o tom soudíš?“ zeptal se profesor Mrnil.

„Nechci dělat předčasné závěry,“ řekl Cyril opatrně.

„Jen dělej,“ pobídl ho Mrnil, jako by chtěl, aby mu Cyril potvrdil to, co si myslí i on.

„No, co jsem zatím viděl…“ vzdychl Cyril, „tak čtvrté století našeho letopočtu.“

„Hoši a děvčata, pokud je to ONO… překopeme historii v učebnicích dějepisu,“ řekl profesor Mrnil samolibě.

„CO?“ zeptal se ředitel Horvát.

„Znáte přece ty pověsti, že jsou tady někde pohřbeni germánští vůdcové…“ zeptala se Jitka důležitě, jako by ho zkoušela i poučovala najednou.

Ředitel Horvát zachoval dekorum: „No, spíš to bude zase jeden z těch našich upírů, ne?“ Podíval se na profesora Mrnila.

„Tohle časově odpovídá spíš těm Germánům,“ řekl profesor Mrnil.

Hajný Patera seděl s Betynou opodál a jen na půl ucha poslouchal jejich odbornou debatu. Jitka Devátá se mu nelíbila. Takové protivné štěně! Ještě má mléko na bradě a poučuje staré pardály. No, taková je ta dnešní doba, povzdechl si. Však on ji život naučí. Cyril Klem mu naopak padl do oka. Bylo mu něco málo přes třicet a vypadal v pohodě. Zřejmě si na rozdíl od přemoudřelé Jitky nemusel nic dokazovat.

Betyna sledovala ten ruch rozechvěle. Už se uklidnila, ale vibrace, které podzemí vydávalo, ji děsily. Nechápala, jak ti cizí lidé mohou být na tomhle místě tak bezstarostní. Jí připadalo záhadné. A co je záhadné, je pro psí duši také nebezpečné. I hajný Patera byl stále znepokojený. Proč ta Betyna tak vyváděla? Že by ji vytočila ta šestnáct set let stará kostra?

Hajný Patera si položil ruku na srdce. Tlouklo mu nějak rychleji. To nebyl turek, ale smrťák! Najednou se mu udělalo nějak divně. Asi i z toho rozruchu. Musel si přiznat, že jeho žena měla pravdu, když ho nutila, aby tu angínu pořádně vyležel. A teď toho na něho bylo moc. Ale musí tu ještě počkat, když jim slíbil, že jim pomůže se stavbou toho hangáru.

Večer již stál poblíž nálezu vybavený hangár, v němž se ubytovali asistenti Cyril Klem a Jitka Devátá. Profesor Mrnil bydlel ve vesnici na letním bytě jako vždycky v době volna a dohodli se, že bude přijíždět každý den v osm hodin a přiveze z vesnice čerstvý proviant. Ředitel Pavel Horvát měl zajišťovat ze základní školy teplé obědy a veškeré další materiální a pracovní potřeby dle jejich požadavků. Čekala je spousta práce. Teprve až zítřek ukáže, co nebo spíše koho vlastně našli. Kostra patřila zřejmě někomu z nejvyšších vrstev germánské společnosti. Ovšem teprve až po prozkoumání nálezu pod silnými reflektory můžou stanovit přesnější závěry. Doposud si prohlíželi pohřební komoru jen z propadlé díry a nevstoupili do ní, aby neporušili případné stopy zanechané pohřbívajícími. Vypadalo to, že hrobka vyloupena nebyla a že do ní od pohřbu opravdu nikdo nevkročil.

Cyril Klem z fotoaparátu natáhl do notebooku fotografie, které v hrobce vyfotili, a pak je s Jitkou, ředitelem Horvátem a profesorem Mrnilem vyhodnocovali. V tvářích se jim stále zračilo nadšení a nedůvěra současně. Ten nález bude opravdu unikátní.

Bylo něco po deváté hodině večer, když oba mladí historici dojídali lečo z ešusu. Podle hladu, který jim stále koukal z očí, to bylo zřejmě první pořádné jídlo za celý den.

Profesor Mrnil s hajným Paterou, Betynou a ředitelem Horvátem právě mizeli za stromy.

Cyril a Jitka zůstali sami. Čekala je noc ve spacáku na mechu poblíž hrobky, aby se do ní nedostala ani myš, dokud ji pořádně neprozkoumají.

„Ještě bych si něco dal,“ povzdechl Cyril si a zakousl se do kusu chleba, který mu zbyl.

Jitčinu odpověď zahnala siréna sanitky, která se najednou ozvala v dáli, zřejmě někde ve vesnici.

„Co se asi komu stalo?“ povzdechla Jitka, místo aby přitakala, že by si také dala ještě něco dobrého.

Rána se nikdo z nich nemohl dočkat. Profesor Mrnil se přihnal hned za svítání a pomáhal Cyrilovi vykopat lepší přístup k hrobce. Asi v deset si udělali přestávku na kafe. Jitka vařila výborné. Usrkávali kávu a očima provrtávali kopeček, co je v něm očekává. Melodie Mrnilova mobilu zazněla nenadále a působila až nepatřičně vlezle, jak narušila jejich dumavou siestu.

„Manželka,“ řekl profesor omluvně a hovor rychle přijal.

„Co, Viktorko…“ chtěl zřejmě dodat potřebuješ, ale žena ho přerušila a řekla mu nějakou ohromující informaci.

„Ne! Fakt?“ vyhrkl překvapeně.

„Chudák.“

„Jo, dobře. Dnes přijdu zase až večer. Ahoj.“

„Stalo se něco?“ chtěl vědět Cyril.

„Farář Vrbenský včera spadl ze schodů, je to s ním špatné. Ještě se neprobral.“

„Co dělal?“ podivila se Jitka.

Profesor Mrnil pokrčil rameny, že takové informace nemá.

„To byla asi ta sanitka včera večer…“ vzpomněla si najednou Jitka. „Že, Cyrile?“

Cyril přikývl.

Profesor dopil kávu a vstal: „Tak do práce!“

V poledne již vedla k objevenému vstupu do hrobky dostatečně široká cesta, aby k ní mohli donést reflektory. Cyril opatrně zvětšil otvor vytažením několika dalších kamenů, aby se do prostoru pohodlněji dostali. Jako první se dovnitř vsoukal profesor Mrnil se silnou baterkou a kamerou a pořádně místnost prohlédl od vstupu.

„Na zemi žádné stopy nejsou. Je to tu neporušené,“ vykoukla po několika minutách jeho hlava z hrobky.

Profesor podal Cyrilovi kameru a vylezl ven. Cyril napojil kameru na notebook. On a Jitka nedočkavě čekali, co uvidí.

„To je neuvěřitelné,“ řekla Jitka rozechvělým hlasem. Cyril souhlasně přikývl. I on měl stažené hrdlo.

„Tak mládeži, můžeme začít,“ popohnal je profesor Mrnil.

Cyril opět přikývl a společně s profesorem a Jitkou nainstalovali do hrobky dva reflektory. Když je rozsvítili, zůstali všichni tři stát v posvátné pokoře. To, co v jasném světle a v reálu uviděli, předčilo filmové záběry z kamery. Hrobka byla postavená celá z kamene podle římského vzoru. V dostatečně širokém výklenku ležela kostra ozdobená zřejmě zlatými šperky a v nohách jí stála kovová pixida. Kolem výklenku byla rozložena posmrtná bohatá výbava odpovídající osobě z nejvyšší germánské vrstvy. Nemluvili, stažená hrdla jim tentokrát nedovolila vydat ani hlásku. Všichni tři tušili, že tenhle nález ovlivní jejich profesní kariéru. Mrnilovu završí a jeho dvěma mladým kolegům ji odstartuje k  výšinám. Cyril hrobku v původním stavu ještě jednou nafilmoval na kameru v lepším světle a Jitka nafotila přesné detaily kostry, ozdob a předmětů.

„Profesore, podívejte,“ upozornila svého nadřízeného Jitka na boční zeď hrobky, kde se nacházelo nějaké písmo.

„Runy,“ řekl profesor Mrnil.

„Profesore, podívejte, tady,“ ukázal Cyril nad hlavu kostry, kde byl také vyveden text, ale znaky vypadaly docela jinak než klasické runy.

Profesor nasadil brýle a začal číst:

„Atta unshar dhu in himinam,

weihnai namo dhein.

Qimai dhiudinassus dheins.

Wairdhai wilja dheins,

swe im himina jah ana airdhai.“

„Co tam stojí a co je to za divnou abecedu?“ zeptala se Jitka zvědavě.

„To je gótsky,“ řekl Cyril. „Otčenáš.“

„Nevěděla jsem, profesore, že umíte tak perfektně číst runy,“ řekla obdivně Jitka.

„Neumím,“ usmál se profesor, jemuž Jitčin obdiv silně lichotil. „Tohle je Wulfilovo nové gótské písmo. Kombinace řeckých a latinských písmen a run. Přeložil jím ve čtvrtém století do gótštiny bibli. A právě Otčenáš je nejznámější.“

Jitka se rozhlédla.

„A tady je křesťanský symbol,“ ukázala na kovový, zřejmě taktéž zlatý kříž, který měla kostra v místech, kde bývalo srdce.

„Tak se na ni podíváme,“ řekl profesor.

Kostra byla asi metr šedesát vysoká. Ozdoby odpovídaly ženskému pohlaví. Na lebce měla diadém s křížkem,  do úst jí patrně vložili minci, ta nyní ležela pod lebkou. U těla se nacházely dvě drobné spony držící původně šat, z něhož se nic nezachovalo. Na prostředníku měla masivní prsten, zřejmě pečetní. To profesora zaujalo. Opatrně ho vzal a prozkoumal pod světlem reflektoru. Tiše hvízdl, jako by nechtěl věřit.

„Rosomon, tribunus gentis Marcomannorum,“ přečetl.

„Co to znamená?“ zeptala se Jitka.

„Tribun národa Markomanů,“ odpověděl Cyril s očima navrch hlavy.

„Jasně, markomanský král ve službách Římanů,“ opověděla Jitka netrpělivě. „Ale tohle je přece žena, ne?“

„Ano,“ odpověděl profesor Mrnil a ukázal na další runový nápis nad tělem. „Musíme to dát prozkoumat odborníkům na runy. Ale znamená to něco jako žena zemřelého vůdce, která měla důvěru a moc. Pak je tu něco o nějaké cestě, kterou vykonala. A dál tomu už nerozumím. Zřejmě jsou to nějaké ochranné formule.“

„Profesore, vy si myslíte…“ zeptal se Cyril.

„Já vím, Cyrile, vypadá to k neuvěření, ale my jsme asi opravdu našli královnu Fritigil.“

„To by už bylo poněkolikáté, ne?“ ukazovala i Jitka své znalosti, ač teprve nedávno opustila studentské lavice. „Pokud vím, tak ji už našli někde u Duchcova a pak i na Žuráni na Moravě.“

„Jenže nikde nebyly tak jasné indicie k ní, jako máme tady,“ odpověděl Cyril. „Rosomon byl manžel Fritigil. Pokud je to ona, vypadá to, že se i ona měla velké slovo, když jí dali do hrobu pečetní prsten jejího manžela.“

„Zdá se, že Rosomon opravdu zemřel první a ona po něm vládla,“ řekl profesor Mrnil.

„Ale jedno mě mate,“ řekla Jitka. „Proč ji nepohřbili jako pravou křesťanku?“

„Jenže nevíš, kdo ji pohřbíval,“ řekl profesor Mrnil. „Je to pohřební kombinace křesťanských a starých germánských zvyklostí. Křesťanství bylo ve čtvrtém století u Markomanů jedna z možností víry, a to, že královna křesťanství přijala, nemuselo vůbec vadit, aby ji její služebníci pohřbili i podle své staré víry.“

„Jasně, chtěli zabezpečit, aby to měla dobré u všech bohů,“ zasmála se Jitka.

„Tak asi,“ přikývl profesor Mrnil.

„Profesore, dáme to ven už teď?“ zeptal se Cyril na to, jestli nález zveřejní, nebo ho budou ještě chvíli tutlat, aby měli klid na práci.

„Dáme,“ odpověděl profesor. „Stejně musíme všechno odvést do laboratoří. To se neutají.“

„A co ta pixida?“ ukázala Jitka na schránku u nohou nebožky.

„Možná v ní něco je,“ řekl Cyril.

„Modleme se za to,“ usmál se profesor. „Ale tahle pixida může jen představovat další křesťanský symbol a může být prázdná.“

„Ale může tam být ten list od svatého Ambrože!“ vyhrkl Cyril.

„Nedělej si marné naděje,“ usmál se profesor. „Tolik štěstí najednou!“

„Otevřeme ji hned teď?“ zeptala se Jitka dychtivě.

„Ne,“ odpověděl profesor Mrnil. „Dáme ji restaurátorům. Kdyby tam byl opravdu nějaký svitek, mohla by ho změna klimatu nadobro poškodit.“

„Škoda,“ řekla Jitka.

„Ale až se bude v laboratoři otvírat, budeš u toho,“ slíbil jí.

„Opravdu?“ zeptala se.

„Opravdu,“ usmál se profesor Mrnil. „To si nenecháme ujít.“

„Profesore, tahle runa znamená varování,“ ukázala Jitka najednou na nápis na druhé straně hrobky, než ležela kostra.

„Tady byl původní vchod, který zazdili,“ ukázal Cyril pod nápis, kde se rýsovalo jinak položené zdivo.

„To bude ochranné motto,“ přikývl profesor.

„Mně se to nelíbí,“ řekla Jitka. „Profesore, to je varování, aby sem nikdo nevstupoval.“

„Ne, Jitko,“ řekl profesor vážně a spiklenecky mrkl na Cyrila. „To je přímo kletba, proto je napsaná uvnitř hrobky. Ten, kdo vstoupil, zemře.“

„Ale to je nefér!“ mínila Jitka.

„Proč?“ zeptal se Cyril.

„Vždycky bývá kletba vytesaná nad vstupem zvenku!“

„Haló,“ ozval se zvenku najednou hlas ředitele muzea Pavla Horváta, až sebou trhli. „Kde jste?“

„Uvnitř!“ odpověděl Cyril a vzápětí se v otvoru objevila ředitelova tvář.

Když vlezl dovnitř, hlasitě oddechoval a bylo zřejmé, že je rozrušený.

„Mám pro vás smutnou zprávu,“ řekl. „Hajný Patera dnes v noci zemřel. Infarkt.“

Nechápal, proč se všichni tři odborníci na dějiny tak podivně vyjeveně podívali na stejné místo na stěně.

8. Června

Kostel svatého Jiljí stál na mírném návrší nad městysem Čertův Důl. Nová kopule kostelní věže házela prasátka na tři kilometry daleko a naváděla Slávku Vrbenskou k cíli její cesty jako maják. Barokní kostel dostal nedávno nejen novou blýskavou chloubu, ale také nový okrový kabátek. Působil optimisticky a vesele. Slávce připadal až nepatřičně rozpustilý na svatostánek. Přitahoval oči jako lákadla na pouti.

Slávka objela kostel a zastavila svůj peugeotek přímo před farou, bezprostředně s ním sousedící. I fara svítila novotou, ale ani moderní mimikry v podobě okrového jásotu nedokázaly zastřít její unavenou starobylost. Vyřádily se na ní snad všechny stavební styly, jak kráčely dějiny, ale pod fasádou tlouklo stále původní gotické srdce.

Slávka vystoupila z auta s očima upřenýma na budovu, kde měla několik následujících dní bydlet, a trochu se zachvěla, jako by na ni sáhla ledová ruka. Ten dům se jí vůbec nelíbil. Vedle mohutného a pyšného kostela vypadal poťouchle, jakoby schouleně, jako by něco tajil, jako by varoval; zkrátka byl to dům na první pohled nesympatický, vzbuzující pocit ohrožení.

Vtom se dveře fary otevřely a v nich se objevila stará paní, zřejmě maminka zdejšího kostelníka.

„Vy jste Slávka?“ zeptala se stařenka zvědavě.

„Ano, dobrý den. A vy jste paní Hrušková?“

„Ano,“ odpověděla nyní zase stará paní. „Čekám tu na vás. Pojďte dál.“

Slávka vyrazila směrem ke dveřím a prohlížela si paní Hruškovou. Určitě měla na hřbetě už nejmíň osm křížků, ale byla neobyčejně vitální a čilá. Za dveřmi čekal na Slávku lehký šok. Uzřela supermoderně zařízenou halu v kamenných stěnách a se stropem vyztuženým původními dřevěnými trámy.

„Pan farář si to zařídili podle svého,“ pokrčila paní Hrušková rameny, když zpozorovala její údiv. „Dokonce tu měli aj bytového architekta.“

„Krásné,“ ocenila Slávka interiér.

„A jak to s nimi vypadá?“ vyzvídala paní Hrušková.

„Myslíte s Patrikem?“

„Ano, s otcem Patrikem,“ řekla paní Hrušková trochu káravě. Zřejmě se jí nelíbilo, že ho Slávka správně netituluje, byť to byl její bratranec.

„Je stále v kómatu,“ odpověděla Slávka. „A prognóza je nejistá. Léčení si vyžádá několik měsíců.“

Paní Hrušková se pokřižovala a vedla ji dál do haly až ke kamenným schodům vedoucím do patra.

„Tak tady jsem jich našla,“ řekla paní Hrušková, důsledně faráři prokazujíc úctu množným číslem. „Takto tu leželi.“

Aniž by jí v tom mohla Slávka zabránit, paní Hrušková se bleskově složila na zem pod schody a týl položila na poslední schod. „Na tomto schodě si rozbili hlavu.“

Slávka jí podala ruku a pomohla jí vstát.

„Kdo ho našel?“ chtěla vědět Slávka.

„Klára Drobková,“ odpověděla paní Hrušková a Slávka měla pocit, že v jejím hlase zachytila záchvěv žárlivosti. „Učitelka. Ani do kostela nechodí, ale na faru…“

Paní Hrušková raději skousla jazyk, aby nemusel pokračovat. Uvědomila si, že už řekla příliš mnoho. A přece jako věřící musela zachovávat Desatero. I pomluva je těžký hřích.

„Zůstanu tu pár dní, dokud mu nesbalím věci a hlavně písemnosti,“ změnila Slávka téma.

„Můžete to nanosit sem do komory,“ otevřela paní Hrušková dveře vedle schodů. „Zatím je prázdná a můžete ji i zamknout. Zastupující farář přijede až příští měsíc.“

Vtom do fary vešel asi šedesátiletý muž. Podle podoby to musel být syn paní Hruškové.

Že je to pravda, Slávce potvrdil on sám, když se představil: „Hruška, kostelník. Když budete něco potřebovat…“

Slávka se ubytovala a rozhodla se, že bude nejlepší, když si promluví s Klárou Drobkovou, která Patrika našla zraněného. Byla na ni zvědavá. Není šprochu, aby nebylo pravdy trochu. Pochybovala sice, že by si Patrik zadal, ale věděla také, že její bratranec patřil vždycky k obletovaným klukům a byl nadmíru společenský. Že si zvolil takové poslání, všechny hodně udivilo.

Číslo do bytu Kláry Drobkové viselo na nástěnce v hale nad telefonem mezi nespočtem dalších čísel a poznámek. Že bylo připíchnuto na viditelném místě, svědčilo zřejmě o určité důležitosti, ale i o tom, že si nesdělili čísla svých mobilů a komunikovali spolu jen po pevné lince.

Slávka číslo vytočila a vzápětí se ozval poněkud dětsky jemný, ale již dospěle intonující mírně uštvaný hlas.

„Prosím!“

„Tady Slávka Vrbenská, mluvím s paní Drobkovou?“

„Ano,“ přikývl hlas opatrně.

„Já jsem sestřenice Patrika Vrbenského, mohla bych s vámi mluvit?“

„Ano,“ odpověděl hlas nyní již s trošku hysterickým záchvěvem.

„Kde se sejdeme?“ chtěla vědět Slávka.

„V parčíku před obchoďákem,“ navrhla Klára Drobková. „Jdu s malým nakoupit. Počkám vás tam.“

„Za hodinu?“

„Dobře.“

Park před obchodním domem bylo příjemné místo pod vzrostlými kaštany, s pískovištěm, prolézačkami a houpačkami. Teď ve dvanáct hodin zelo prázdnotou.

Modrý dětský kočárek stál u lavičky, na níž seděla drobná pravá blondýnka s vlasy do půli zad, již nyní opálená do černa. Nejistě upřela na Slávku půvabné hnědé oči. ‚Vražedná kombinace‘ říkal takovému barevnému kontrastu vlasů, pleti a očí jeden známý a Slávce zatrnulo. Ta žena byla krásná takovým rafinovaně nevinným způsobem, který lámal svazky i muže.

„Já jsem Drobková,“ řekla žena, když se u ní Slávka zastavila.

„Vrbenská,“ odpověděla Slávka a stiskla jí podanou ruku.

Slávka si nyní byla naprosto jistá, že ty řeči o ní a Patrikovi nebyly jen zlé pomluvy. Mezi nimi něco bylo, byť ne to, co všichni předpokládali a škodolibě šířili.

Dítě v kočárku, asi dvouletý chlapeček, zavrnělo ze spánku a okamžitě přitáhlo matčinu pozornost. Když se ujistila, že se dítě neprobouzí, upravila rukou dětskou deku, jíž byl přikrytý. Pak se zase věnovala Slávce. Ta si málem povzdychla. Klára Drobková byla perfekcionistka. Dítě jako ze škatulky, ona sama lehce unavená matka s výrazem: vše pro dítě a rodinu, ale stihnu i kariéru, tak jsem schopná.

Proboha Patriku, do čeho ses to zamotal!

„Já jsem Patrikova sestřenice,“ navázala Slávka rozhovor informací, kterou již Klára znala z telefonu, a ihned přešla k věci. Ostatně Klára nevypadala, že by ji jen tak něco, navzdory její křehké tělesné konstituci, složilo. „Chodili jste spolu? Donesly se mi různé zvěsti.“

Klára se smutně usmála a kývla hlavou ke kočárku: „Mám dvě děti, jsem vdaná a on…“

„Je kněz,“ doplnila Slávka.

„Řekněme, že náš vztah byl takové splynutí duší,“ řekla Klára pateticky.

„Milujete ho?“ chtěla vědět Slávka.

„Ano,“ přiznala pokorně. „A tím to začíná i končí. Oboustranná platonika.“

„Váš muž o tom věděl?“

„Věděl,“ přikývla. „Nejdřív se tomu smál, ale pak začal žárlit. Někdy jsme se kvůli otci Patrikovi pěkně pohádali.“

„Řekněte mi, co jste vlastně dělala ten večer na faře?“ zeptala se Slávka pochybovačně.

„Byla jsem tam pro knížky,“ vysvětlovala Klára. „Otec Patrik mi minulou sobotu ráno volal, že mi v Brně koupil ty knížky, o které jsem ho žádala. Víte, já se nemůžu od dětí trhnout, jak bych chtěla, a tak mi on pomáhal aspoň v tomhle. Jenže já jsem se k němu to dopoledne nedostala a v jednu hodinu on už oddával a věděl, že půjde i na tu svatbu. Tak jsme se domluvili, že přijdu až v osm večer. Ale já se od dětí dostala až nějak před devátou. On na mě čekal, dal mi ty knížky a já šla domů.“

„Proč jste se vrátila?“ zeptala se Slávka zvědavě. Začínalo to být zajímavé.

„No, víte…“ zrozpačitěla Klára. „Přepadlo mě najednou takové podivné tušení, že se děje něco zlého. Tak jsem se pro jistotu vrátila zpátky na faru. Zazvonila jsem, ale otec Patrik mi neotevřel, přestože bylo v domě rozsvíceno. Tak jsem přelezla zeď na dvůr a podívala se oknem do haly a uviděla jsem ho, jak leží pod schody. Zavolala jsem záchranku a vlezla dovnitř otevřeným záchodovým okýnkem.“

„Zachránila jste mu život,“ řekla Slávka.

„Kéž by! A jak to s ním vypadá?“

„Zatím musíme čekat,“ pokrčila Slávka rameny. „Co myslíte, že se mu stalo?“

„Určitě to má na svědomí ten alkohol,“ posteskla si Klára. „Otec Patrik je skoro abstinent, ale v tu sobotu měl něco upito. To na něho ušili na té svatbě.“

„Nerozumím…“

„To patří ke zdejšímu koloritu,“ usmála se Klára smutně. „Farníci mají radost, když se jim podaří faráře trošku dostat do nálady. Nemyslí to zle. Jen jim pak farář připadá lidštější a ne tak dokonalý.“

„Váš muž ho z těch schodů nemohl shodit?“ zaútočila Slávka.

Klára strnula a její hořkočokoládové opálení dostalo poněkud nažloutlý odstín strachu. Celá jako by se naježila.

„Ne, byl doma a hlídal děti. Když jsem se vrátila, spal u televize!“ řekla zvýšeným hlasem, v němž se opět mihla hysterie.

Slávka ji chápala. Matka a manželka si chránila záda. Platonické hrátky s fešným farářem mohly být pro ženu zvyklou na město intelektuálně vzrušující v této vesnické nudě, ale něco jiného je tvrdá realita, kdy jde o krk.

Najednou si uvědomila, že Klára lže, lže nejen sobě o lásce k Patrikovi, ale právě před chvílí zalhala i jí. Neměla žádné tušení zlých stínů, vracela se na faru s nějakým úmyslem, který nikdy nikomu a snad ani sama sobě nepřizná. Ovšem ať je to, jak je to, zachránila tím Patrika. A ten Patrikův pád zachránil možná je oba před smrtelným hříchem.

„Kdybyste si na něco vzpomněla…“ řekla Slávka neutrálně.

„Jistě, ozvu se vám,“ přikývla Klára.

Obě však věděly, že opět lže. Klára právě teď vystřízlivěla a případ Patrik byl pro ni uzavřený. Jistě si však brzy najde jinou kratochvíli, aby vyplnila citovou nudu jejího manželského svazku.

„Ale nevím, proč se v tom babráte,“ neodpustila si nakonec Klára. „Co tím sledujete? Otec Patrik spadl. Nešťastná náhoda!“

Slávka pokrčila rameny. „Zřejmě. Ale chci mít jistotu!“

Po návratu na faru začala Slávka dělat pořádek s Patrikovými věcmi. Třídila je a snášela do komory, kterou jí vyhradila paní Hrušková. Večer ji zastihl tak unavenou, že v osm hodin ulehla do postele a byla okamžitě v limbu.