Vlastimil Vondruška

STRÁŽCE BOLESLAVSKÉHO MYSTERIA

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2006, 2011

© Mapa Alena Vondrušková, 2006, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2007, 2011

ISBN 978-80-243-5435-4

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Léto pomalu končilo, a i když byly dny ještě slunečné a teplé, večer vál chladný vítr a v noci občas poprchávalo. Hospodáři sváželi z polí poslední mandele usušeného obilí a na strništích se pásl dobytek. Úroda byla dobrá a v českém království vládla spokojenost. Přes občasné šarvátky mezi šlechtou panoval mír a všichni upřímní křesťané se modlili za zdraví krále Přemysla II. Otakara, který vládl již desátým rokem.

Po nerovné cestě plné výmolů klusal od Mšena na koni starší muž. Byl oblečený do zelené soukenné suknice starobylého střihu, na těle měl navlečenou drátěnou košili a u pasu se mu houpal meč. Kulatou hlavu lemovaly dlouhé bílé vlasy a na bledém čele se mu perlil pot. Ústa pevně tiskl, jako by přemáhal slabost. V jedné ruce držel otěže koně a druhou si občas sáhl na hruď. Bolest kolem srdce byla stále silnější. Už jednou měl slabý záchvat mrtvice. Tehdy mu ranhojič řekl, že podruhé by ho zřejmě nepřežil.

Stiskl stehna a patami popohnal koně, aby přešel z klusu do cvalu. Do svého dvorce v Tajné to měl už jen kousek. Musel dojet včas. Ne kvůli sobě, ale kvůli Ludmile. Tolik práce si dal, aby ji zbavil jejího prokletí, a teď, když už byl skoro u cíle, zradilo ho srdce. Zlostně zaklel. Tlak v hrudi byl stále silnější a u srdce ho bodaly ledové jehličky. Nebál se smrti, pokud by své dílo dokončil. V tom případě by mu totiž Bůh jistě prominul jeho hříchy.

Konečně před sebou uviděl nevelké návrší zarostlé trnkami a spoustou kopřiv a bodláčí. Hned za ním ležel jeho vladycký dvorec. Zhluboka se nadechl a setřel si dlaní pot z čela. Možná k němu bude Bůh milosrdný a ještě chvíli ho nechá žít. Vladykův kůň si spokojeně odfrkl. Byl po dlouhé jízdě unavený, ale poznal, že se blíží k stáji, kde ho čekal žlab s vodou a seno. Sám zrychlil.

Vladyka Burjan z Tajné přejel návrší a oddechl si. Uviděl dvorec obehnaný dřevěnou palisádou. Vrata byla otevřená a z komína patrového obytného stavení stoupala k obloze mírumilovná stužka dýmu. Přes dvůr běžela děvečka a v ruce nesla z chléva vědro mléka do kuchyně. Na poli vedle cesty starý Kuneš se ženou nakládali na žebřiňák poslední snopy ječmene. Když zahlédli svého pána, nechali práce, křesťansky ho pozdravili a uklonili se.

Přesně v té chvíli se starému vladykovi zatmělo před očima a v hrudi jako by cosi prasklo. Polohlasně vykřikl, pustil otěže a pomalu sklouzl ze sedla na zem. Dopadl do husté trávy vedle cesty. Nejasně si ještě uvědomil, že ho Kuneš se ženou zvedají a opatrně ukládají do žebřiňáku. Chtěl jim ještě říci, že musí mluvit s Ludmilou, ale ztratil vědomí.

Když zase otevřel oči, ležel na lůžku v přízemní jizbě svého domu. Za oknem byla tma a v krbu hořel oheň. Vedle něho seděla na trojnohé stoličce Ludmila. Byla to vysoká světlovlasá dívka, na sobě měla hnědý šat a byla bledá strachy. Za ní stál šafář Matěj Štěpa.

Vladyka Burjan otevřel ústa, ale nedokázal vydat ani hlásek. Měl vyschlé hrdlo a cítil se strašně slabý.

„Tatínku…,“ řekla něžně dívka. „Hned ti dám napít.“

Sehnula se a zvedla džbán, který měla připravený na podlaze vedle lůžka. Opatrně ho přiložila starému zemanovi k ústům a nalila do nich pár doušků.

Těžce polkl, ale hned se cítil lépe, i když na hrudi ho stále pálilo. Nemohl pohnout levou rukou, zřejmě ochrnula. Také nohama nemohl vůbec hýbat. Ale to mu bylo v tuhle chvíli jedno. Hlavně, aby mohl mluvit. S námahou otevřel ústa, šlo to těžce. Chvála Bohu, snad to ještě stihnu, napadlo ho a pocítil nesmírnou úlevu.

Podíval se na šafáře a úsečně, jak byl zvyklý, mu nařídil, ať je nechá samotné. Matěj Štěpa se uklonil, ale než stihl odejít, otevřely se dveře a dovnitř vpadla děvečka Mariána.

„Je tu staroboleslavský kanovník,“ hlásila zadýchaně. „A s ním spousta mužů. Mají zbraně a křičí, ať hned otevřeme vrata.“

Vladyka Burjan se vyděšeně pokřižoval. Tak to přece jen nestihl. Rychle přemýšlel, co se dá dělat. Šafářovi po chvilce nařídil, ať vrata neotevírá a schová se v kuchyni. A ať ho ani nenapadne vystrčit nos.

Sotva za šafářem a děvečkou zapadly masivní dřevěné dveře, přivřel starý vladyka na chvíli oči, aby sebral sílu. Bolest na hrudi se zvětšovala.

„Ludmilo,“ řekl unaveně. „Sundej mi řetízek s medailonem z krku a vezmi si ho. Je strašně důležitý. Opatruj ho jako oko v hlavě!“

„Tatínku, neměli bychom otevřít vrata? Proč nechceš strýčkovi kanovníkovi otevřít? Může tě vyzpovídat a…“

„Ne!“ skoro vykřikl, ale vzápětí se rozkašlal. „Ludmilo, já tě mám strašně rád. Jako svou vlastní… Musím se ti ale k něčemu přiznat. Ty nejsi má dcera. Já tě jen vychovával.“

„Ale… ty jsi můj otec!“ rozplakala se Ludmila. Bylo toho na ni ten den už příliš.

„Nemáme čas. Pojď blíž,“ řekl těžce. Počkal, až mu dá napít, a pak ukázal ke krbu. „Musíš odsunout tu desku před ohništěm. Sílu máš, půjde to. Pod ní jsou schody do sklepa. Nikdo o něm neví. Tam se schováš. Vezmi si s sebou ten džbán, ať máš co pít. Desku zase zaklop a vyjdi, až budeš mít jistotu, že tu nikdo není. Pamatuj si, jestli tě strýc kanovník chytí, je to tvůj konec.“

„Zabije mě? Ale proč?“

„Nemám čas vysvětlovat ti to. Nezabil by tě, ale nebudeš už nikdy svobodná. Já chci, aby to konečně skončilo. Abys žila jako ostatní lidé, abys mohla milovat a abys…“ V tu chvíli ho znovu bodlo u srdce. Cítil, že ztrácí vědomí. Ludmila se sklonila k jeho rtům, aby rozuměla přerývanému šepotu. Starý vladyka stihl říci ještě pár vět a pak omdlel.

Ludmila zůstala nepohnutě sedět a uvažovala, zda otec neztratil rozum. Byla v pokušení vyjít na dvůr tvrze a schoulit se do náruče strýčka kanovníka. Byl k ní vždycky tak laskavý. Vstala a zamířila k oknu. Vyhlédla ven do šera noci. Jeden z mužů kanovníkovy družiny právě přelezl palisádu, zvedl závoru a otevřel vrata. Muži v čele s kanovníkem Mladotou vjeli do dvora. Vstříc jim vyběhl pacholek Janek a křičel, že pan Burjan leží nemocný. Vysoký vousatý jezdec zvedl meč a beze slova ho zabil.

Ludmila tiše vykřikla. Pak si pěstí zacpala ústa a vrhla se ke krbu. Musela napnout veškerou sílu, aby deskou pohnula. Nakonec se jí to podařilo. Popadla džbán, pokřižovala se a vkročila na příkré schody vysekané ve skále. Desku nad hlavou přiklopila snadněji, protože na spodní straně měla upevněné držadlo a ještě závoru. Příklop zajistila a přesně v tu chvíli nad hlavou zaslechla ránu a kroky.

Zůstala stát a snažila se dýchat co nejtišeji. Bála se jít dolů, protože kolem byla tma a neviděla na krok. Nad hlavou slyšela tlumené hlasy, ale většině z nich nerozuměla. Pochopila jen, že se otec zřejmě probral z mdloby a oni se ho vyptávají, kam cosi uschoval. Uslyšela hlasitý křik, že nemohou Ludmilu najít, a vzápětí ostrý povel kanovníka Mladoty, aby všechno prohledali, ale neublížili jí.

Pak hlasy v jizbě zase hovořily tišeji. Přemýšlela, co se tam může dít a zda kanovník otce vyzpovídá a dá mu poslední pomazání, aby byla jeho duše spasena. Překvapeně si uvědomila, že o starém vladykovi stále přemýšlí jako o svém otci. Tady v Tajné žila od nejútlejšího dětství. Jeho vždycky za otce považovala. A on se k ní tak i choval. Ale pokud by byla pravda, co jí prozradil…

Cítila, že jí přeběhl mráz po zádech.

Pak nad hlavou uslyšela nadávky a křik. Z rozzlobených hlasů vyrozuměla, že vladyka Burjan zemřel. Ale muži z komnaty neodešli. Přecházeli sem a tam, slyšela rámus, jak na zem házeli věci, a dokonce zachytila praskání dřeva rozbíjeného nábytku. Trvalo dlouho, než vše utichlo. Teprve pak se odvážila opatrně sestoupit dolů.

Pod schody byl malý sklep vytesaný ve skále. Po hmatu ho začala prohlížet. Byl dlouhý nejvýše tři nebo čtyři kroky. Na konci našla truhlici, a když ji otevřela, objevila v ní velikou houni a v plátně zabalené placky s kusem uzeného masa. Jídlo sice nebylo úplně čerstvé, ale podle vůně se dalo ještě jíst. Vladyka Burjan ho tam uložil zřejmě před týdnem, než odjel.

Položila houni na zem a sedla si na ni. Napila se ze džbánu a pak se schoulila do klubíčka a usnula.

Netušila, jak dlouho spala. Úplně ztratila pojem o čase. Opatrně vyšla po schodech nahoru a poodsunula desku nad hlavou. Ucítila žár a zápach páleného dřeva. Rychle ji zase přirazila zpátky. Z krbu se asi na podlahu vyvalila hořící polena. Pokus opakovala po delší době znovu. Žár byl ještě silnější a zápach dýmu byl tak nesnesitelný, že se rozkašlala. To nemohlo být od tří polen, která byla v krbu. Pochopila, že dvorec hoří.

Pokřižovala se a opatrně sestoupila zpátky do sklepa. Snědla placku s kusem uzeného masa a přemýšlela, co udělá, pokud se odtud dostane živá. Neznala vlastně nikoho kromě vladyky Burjana, jejich čeledi, lidí z vesnice a staroboleslavského kanovníka. Znala také několik zemanek z nejbližšího okolí, ale na ty by se nespoléhala ani v případech mnohem méně komplikovaných, než byl tenhle. Napadl ji jediný člověk, kterému by snad mohla věřit. Jenže si nebyla jistá, zda ho může požádat o pomoc, protože ve skutečnosti ho skoro neznala.

Už od zimy se jí dvořil rytíř Věnek, který vlastnil tvrz v nedaleké Doubravičce. Líbil se jí, ale vladyka Burjan nikdy nedovolil, aby s ním zůstala alespoň chvíli sama. Měl krásné oči a lásku jí mohl vyznávat pouze pohledem. Nahlas spolu o jeho citech nikdy nehovořili. Přesto si byla jistá, že on je jediný, kdo ji ochrání.

Nahoru se šla podívat ještě mnohokrát, než oheň konečně dohořel. Zatím snědla všechny placky a ven si troufla, teprve když už slunce stálo vysoko na obloze. Opatrně odsunula desku a vyhlédla. Místo jizby, kde spával vladyka Burjan, uviděla ohořelé trámy a provalený krov. Nad hlavou měla otevřené nebe. Pak se otřásla hrůzou. V rohu stálo lůžko a v něm ležely ohořelé zbytky jeho mrtvého těla. Další ohořelé mrtvoly našla venku na dvoře a také u stájí. Družina staroboleslavského kanovníka povraždila všechnu čeleď.

Vyšla před palisádu a zděsila se. Tajná byla malá vesnička. Poblíž dvorce stály jen tři statky. Ty sice nevyhořely, ale kolem domů leželi všichni vesničané v krvi. Neviděla důvod, proč by se tu zdržovala. Rychle se pomodlila za spásu jejich duší a pak se vydala k osadě Ostré, která rovněž patřila vladykovi Burjanovi. Jí se naštěstí zákeřní vrazi vyhnuli. Obešla ji lesem a po úzké stezce přes louky a kolem políček ohrazených proutěnými ploty pokračovala k Doubravičce. Přitom se neustále rozhlížela, zda někde neuvidí cizí jezdce. Bylo jí jasné, že kanovník Mladota nechá celé okolí svými vrahy prohledat.

Šla se slzami v očích a modlila se. Vždyť všichni ti lidé zemřeli kvůli ní.

Tvrz v Doubravičce vypadala spíše jako větší statek než vladycký dvorec. Na nevysokém ostrohu porostlém řídkým listnatým lesem stálo přízemní obytné stavení ohrazené hliněným valem. Ludmila věděla, že musí být opatrná. Zemřelo už dost lidí. Schovala se v hustém křoví a čekala na soumrak. Teprve když ze vzdálené Kováně uslyšela hlas kostelního zvonu oznamující klekání, obezřetně se úvozem vplížila do dvorce.

Věnek byl nejmladší syn Albrechta ze Slivence a při dělení otcovského majetku na něj zbyla jen tahle malá tvrz s jedinou vesnicí. I když se svým starším bratrem Jarošem nevycházel dobře, nestěžoval si. Zrovna nesl do stáje dvěma koním píci, když Ludmilu zahlédl. Hodil vědro na zem, až se překlopilo a část obroku se vysypala, ale nevšímal si toho. Rozběhl se k ní a šťastně se usmíval. Byl vysoký a štíhlý, stejně jako ona. Ale vlnité vlasy měl černé a na bradě mu rašily řídké vousy.

„Tak tys jim utekla, chvála Bohu,“ volal. Když doběhl až k ní, objal ji a políbil, jako by se to rozumělo samo sebou. Ludmila si uvědomila, že to je vůbec první polibek, který od muže dostala. Ale v tuhle chvíli z toho žádnou radost neměla. Cítila se otupělá a spíše než po lásce toužila zemřít. Položila mu hlavu na rameno a rozplakala se. Něžně ji objal a rukou hladil po tváři.

Protože si všiml, že na ně z chléva civí s otevřenou pusou děvečka, křikl, ať jde po svých. Pak objal Ludmilu kolem ramen a zamířil do domu. Přitom ji konejšil: „To bude dobré. Najíš se a všechno mi povíš.“

Ludmila se pomalu uklidňovala. Bylo tak krásné mít vedle sebe muže, který ji chrání. Věděla ale, že pravdu mu povědět nemůže. Obávala se, zda síly jednoho chudého rytíře stačí na to, aby byla v bezpečí. Teď měla hlad a potřebovala si odpočinout. Jakmile se posadila ke stolu a stará hospodyně přinesla s úsměvem mísu hrachové kaše, popadla dřevěnou lžíci a dala se s chutí do jídla.

„Slyšel jsem o tom neštěstí,“ hovořil Věnek pomalu. „Jakmile sem tu zprávu přinesli, osedlal jsem koně a vyrazil do Tajné. Zrovna pohřbívali mrtvé. Ale tvoje tělo mezi nimi nebylo. Doufal jsem, žes jim utekla. Bůh mé modlitby vyslyšel. Boleslavský popravce Jaroslav z Hruštice už tam byl a tvrdil, že ty lupiče určitě rychle chytne.“

„To nebyli lupiči,“ poznamenala tiše Ludmila. „Chtěli unést mě.“

„Tebe? Ale proč? Kvůli výkupnému?“

„To já nevím,“ odpověděla rychle, aby nemusela nic vysvětlovat. Ostatně, sama tomu příliš nerozuměla. Kdyby vladyka Burjan nezemřel tak rychle, dozvěděla by se určitě víc. Takhle se mohla jen domýšlet. A to bylo snad ještě horší než znát pravdu.

„Nařídil jsem pacholkovi, aby můj dvorec hlídal. Nás ti lotři nepřekvapí,“ usmál se přesvědčivě rytíř Věnek. „Tady jsi v bezpečí. Teď se vyspíme a ráno uvidíme, co dál.“

Ludmila zčervenala a pak se optala se sklopenýma očima, jak to myslel. Mladík se vesele rozesmál. „Ty si samozřejmě lehneš do mé komory, protože jinou tu pro hosty nemám. A já zůstanu tady v jizbě. Lehnu si na lavici s mečem v ruce. Ale kdyby ti tohle nevyhovovalo, tak klidně…“

„Ne!“ přerušila ho rezolutně a vděčně se usmála. Cítila, že toho černovlasého mladíka šíleně miluje. Pak poděkovala hospodyni za večeři a odešla si lehnout. Víčka se jí sama zavírala únavou.

Ráno za svítání ji Věnek netrpělivě vzbudil. Stál u lůžka v plné zbroji a tvářil se starostlivě. Měkce, aby ji příliš nepoplašil, oznamoval: „Už jsou tady.“

„Ti lupiči?“ vykřikla a vyskočila. Na sobě měla jen krátkou průhlednou košilku z lehkého tylu a okamžitě si všimla, jak si ji Věnek potěšeně prohlíží. Jenže věděla, že teď není čas na to, aby se styděla. Vrhla se k truhlici, kde měla složené šaty.

„Počkej, neoblékej se,“ nařídil jí mladý rytíř.

Rukou si zakryla klín i ňadra a pak se zamračila: „Děláš si legraci?“

„Ne, počkej. Ti lotři řádili v Tajné proto, aby tě unesli. Je to pravda?“

„Tohle vím jistě.“

„Zatím se skrývají. Kolem v lese je nejméně deset mužů. Těm se neubráníme. A ani neproklouzneme, kdybychom chtěli utéct. Vyčkávají, co se bude dít.“

„Je zbytečné, aby vraždili i tady. Vzdám se jim,“ rozhodla se Ludmila a sáhla po své suknici.

„Ne!“ protestoval rezolutně Věnek a chytil ji za ruku, protože ho nechtěla poslechnout. Pak křikl z okna na dvůr, aby k nim okamžitě přišla děvečka.

Sotva dívka vstoupila, optal se jí, jak by se jí líbilo, kdyby dostala nové šaty. Začala nadšeně kývat a rukama cosi ukazovala. Ludmila pochopila, že děvečka je němá a podle výrazu tváře zřejmě i slabomyslná.

„Tak se svlékni,“ nařídil Věnek děvečce přísně. „A oblékni si tyhle krásné šaty. Hned pak vezmi vědro a jdi ven ke studánce pro vodu.“

Dívka ze sebe okamžitě shodila svou špinavou suknici. Pod ní byla nahá. Vůbec si s tím ale nedělala těžkou hlavu. Chtivě popadla Ludmiliny šaty z jemného sukna a nadšeně si je přetáhla přes hlavu. Pak si přes ramena přehodila plášť s vyšitým erbem.

„Ještě tenhle stříbrný pás,“ řekl nesmlouvavě Věnek a sám ho pomohl děvečce obtočit kolem boků. „A teď jdi pro vodu!“

Sotva za ní zapadly dveře, trochu netrpělivě poručil: „Oblékni se do jejích šatů, Ludmilo. Sice ti to bez nich sluší mnohem víc, ale čeká nás dlouhá cesta.“

„Kam?“

„To nikomu neřeknu, aby nás nenašli. Už jsem nechal osedlat koně. Za chvíli pro tebe přijdu.“

Vzápětí Věnek vyběhl na dvůr a schoval se za křídlem pootevřené brány. Nenápadně vyhlížel ven a čekal, co se stane.

Sotva děvečka s vědrem v ruce došla ke studánce, vyběhli z lesa dva muži, popadli ji a skoro ihned se k nim přihnali na koních dva další. Zmítající se děvečku vysadili do sedla před jednoho z jezdců a pak všichni zmizeli. Věnek tasil meč a vyběhl z tvrze, jako by chtěl unesenou dívku bránit. Ale slyšel jen vzdalující se zvuk koňských kopyt. Chvíli počkal, pak rychle obešel tvrz a prohlédl křoviny kolem. Ale nenašel už nikoho. Zločince se mu podařilo oklamat.

Vrátil se do dvorce a běžel do jizby. Z truhlice vytáhl váček s penězi a do kožené brašny složil šaty. Pak odvedl Ludmilu na dvůr a pomohl jí do sedla. Křikl na starou hospodyni, že odjíždí a neví, kdy se vrátí. Do té doby ať se o jeho dvorec postará sama. Netrpělivě povolil koni otěže a vyrazil po cestě k nedalekým vesnickým chatrčím. Věděl, že moc času nemají. Ludmila ve špinavých plátěných šatech jela za ním. Teď už neměla jenom strach, ale cítila i nesmírné ponížení.

II. KAPITOLA

Lovčí Kratina se rozhlédl po nádvoří hradu Bezdězu a přemýšlel, kde by našel pánova panoše. Ota ze Zástřizlí byl vysoký a přehlédnout se dal těžko, jenže nebyl obvykle nikdy tam, kde by zrovna měl být. Královský prokurátor Oldřich z Chlumu mu podobné prohřešky promíjel. Nejen proto, že Ota byl nesmírně platný při vyšetřování zločinů, ale také proto, že věkem dávno panošem být neměl. Byl rytíř a sloužil Oldřichovi z Chlumu tak dlouho, že mu nikdo už jinak než panoš neřekl.

Lovčí nepředpokládal, že by ho teď navečer našel v kuchyni, kde by dohlížel na přípravu pánovy večeře. Pokud zrovna nesváděl nějakou děvečku, mohl cvičně zápasit s velitelem družiny Divišem, ale mohl být také někde mimo hrad. Optal se pacholka, který se zrovna loudal kolem. Ten se podrbal na ježaté hlavě a řekl, že podle něho bude panoš Ota v kuchyni. A pokud nebude tam, je určitě s nějakou holkou. Také by mohl cvičit s mečem. Dál ho lovčí Kratina mluvit nenechal. Nakopl ho a rozkřikl se, že je královský služebník a nikdo si z něho nebude dělat legraci.

„Co tady řveš?“ uslyšel za sebou veselý hlas.

Ohlédl se a uviděl panoše Otu. Měl hezký obličej s energickými rysy, světlé vlnité vlasy a na sobě oděv podle poslední módy. K zelené suknici nosil výstřední tmavý kabátec s dlouhými rukávy. Kolem útlého pasu si ovinul silný kožený řemen se stříbrným nákončím. U pasu se mu houpal meč. Lovčí nepřívětivě zabručel, že takovéhle úkoly mu byl čert dlužný.

„Nemrač se, vypadáš jako divočák,“ popichoval ho panoš Ota. „Snad ti neutekli jeleni do lesů pána z Dubé?“

„Kdyby si vzali s sebou tebe, dal bych na modlení,“ opáčil stále ještě nakvašeně lovčí Kratina. Pak si rukou pohladil husté vousy na bradě a o poznání přátelštěji pokračoval: „Potkal jsem nějakého mladého rytíře. Neznám ho, ale on prý zná tebe. Mám ti vyřídit, že s tebou musí nutně hovořit. Počká prý zítra ráno tam, kde jste obdivovali rusalky.“

„Rusalky?“ zavrtěl nechápavě hlavou panoš Ota.

„Přesně tak to řekl,“ přikývl lovčí Kratina zlomyslně hlavou. „Tak ne abys ho nechal čekat dlouho!“ Pak se otočil a s pohvizdováním se vydal ke kuchyni. Měl pořádný hlad.

Panoš Ota uvažoval. Bylo jasné, že s ním někdo potřebuje mluvit tajně. Jenže stále si nemohl vzpomenout, s kým ze svých přátel v poslední době o rusalkách hovořil. Usilovně vraštil čelo, protože nechtěl toho neznámého nechat na holičkách. Co když šlo o něco vážného? Teprve po chvíli mu došlo, že zmínka o rusalkách je skrývačka.

Někdy kolem Letnic zakopl v krčmě nedaleko Doks o Věnka z Doubravičky. Občas se potkávali na turnajích a honech, ale přáteli se stali teprve v tom šenku. Pozdě večer se pak vraceli na Bezděz. Když míjeli malý rybníček, zahlédli pár venkovských holek, které se koupaly nahé. Seskočili z koní a schovali se v křoví, protože takovou podívanou by si nechal utéct jenom blázen. A podle panoše Oty ještě jeho pán Oldřich z Chlumu. To byly ty rusalky! Proto ta hádanka. Věnek si dával zatraceně pozor, aby se o jejich zítřejším setkání nikdo nedozvěděl.

Po večeři šel panoš Ota spát brzy, protože nechtěl zaspat. Byl velice zvědavý, neboť tohle slibovalo zajímavé dobrodružství.

Ráno drobně mrholilo a při zemi se válela mlha. Ota ze Zástřizlí opustil Bezděz hned, jak strážný otevřel bránu. Na koni projel mezi domky v podhradí a kamenitou cestou pokračoval po úbočí kopce dolů k rozcestí. Projel lesem a odbočil k rybníčku. Jak předpokládal, kousek za hrází čekal Věnek z Doubravičky. Seděl na břehu, zády se opíral o košatou vrbu a napjatě sledoval splávek prutu. Když zaslechl kroky, položil prst na rty, aby byl panoš tiše. Právě mu brala nějaká ryba.

Pro rybáře neměl Ota příliš pochopení. Honit jelena v lese a uštvat ho, to považoval za chlapskou zábavu, ale sedět hodiny u vody a čekat, jestli se rybě uráčí spolknout červa, to se mu rytířské nezdálo. Zavrtěl hlavou, jako by chtěl namítnout, že sem nepřišel proto, aby mlčel a čekal, co udělá nějaká hloupá ryba. Právě v tu chvíli sebou splávek trhl, ponořil se a znovu vyplaval na hladinu. A ještě jednou. Černovlasý rytíř popadl prut a obratně zasekl. Začal přitahovat a za chvíli se plotice mrskala na břehu v trávě. Věnek ji dýkou zabil a zručně vykuchal. Ruce si otřel o nohavice a teprve pak se obrátil na panoše.

Ota káravě vrtěl hlavou: „Prosím tě, to má být nějaká zábava?“

„Nejde o zábavu, mám hlad,“ zabručel černovlasý rytíř. Pak zase nahodil udici do vody a vysvětloval, že potřebuje chytit ještě alespoň jednu.

„Jestli jsi mě sem pozval jenom proto, že tě nebaví chytat ryby samotného, tak tě vykuchám jako toho okouna,“ řekl přátelsky panoš Ota a posadil se do trávy vedle něho.

„To je plotice,“ upozornil ho Věnek a poprvé se trochu usmál. Pak sáhl do husté trávy za sebou a ze skrýše vylovil lahvici z černé pálené hlíny. Odzátkoval ji, napil se, spokojeně mlaskl a podal Otovi. „Jídlo nemám, jen tohle. Medovina, silná a dobrá.“

„Tím si mě neudobříš. Víš, v kolik jsem musel vstávat?“

„A víš, v kolik já?“

„To jsi sem přijel až z Doubravičky?“

„Ne, ale to teď není podstatné.“ Mladý rytíř zvážněl a rychle pokračoval: „Máme problém. Veliký. Nutně potřebujeme pomoc.“

„Potřebujeme? Ty nejsi sám?“

„Je se mnou dívka.“

„To už zní lépe. Kde ji máš?“

„Pak tě s Ludmilou seznámím. Ale až chytnu ještě jednu rybu. Ludmila je moc milá a hezká, takže tě předem varuji, nech si zajít chuť. Mám ji rád.“

„Zadaným dívkám zásadně nepomáhám,“ zavrtěl hlavou panoš Ota. „A zamilovaným rytířům už vůbec ne.“

„Jdi k šípku! Tady jde o život!“ vykřikl zlostně rytíř Věnek, ale hned ztlumil hlas a polekaně se podíval na nehybný splávek, který klidně plaval po hladině.

Ota nedůvěřivě našpulil rty a optal se stejně tiše, aby neplašil ryby, zda to jeho přítel trochu nepřehání.

„Ani v nejmenším,“ šeptal Věnek a překotně vyprávěl, co se stalo v Tajné a jak s Ludmilou utekl z Doubravičky.

„Jenže tím to neskončilo,“ pokračoval zachmuřeně. „Chtěli jsme se před těmi vrahy někam schovat. Napadlo mne, že nejlepší to bude u Rafuse z Kuřívod. Je to přítel a jeho tvrz je dost daleko, aby nás tam někdo poznal. I tak jsme si ale dávali během cesty k němu pozor. Přenocovali jsme v lese a všechna obydlená místa objížděli. Nikdo nemohl vědět, že jsme právě tam. Rafus nás ubytoval a my ze dvorce nevystrčili ani nos. Včera ráno, zrovna když jsem se myl na dvoře v korytě, se tam objevil nějaký žebravý mnich. Zastavil pohůnka, že prý hledá jednu mladou světlovlasou dívku, která se ztratila, jestli nějakou takovou nepotkal. A ten pitomec hned ze sebe začal sypat, že takovou zrovna teď hostí jeho pán. Mnich mu požehnal a zmizel. Běžel jsem pro Ludmilu, sbalili jsme si věci a rychle utekli. Když jsme byli dost daleko, Ludmila se ukryla v křovinách a já se opatrně plížil zpátky na kraj lesa. Nečekal jsem dlouho a přihnala se družina Kuny z Kováně. Rafus jim před nosem zavřel bránu, abychom měli čas zmizet. Začal se s těmi lotry dohadovat, ale dál už jsem nečekal.“

V tu chvíli se splávek na hladině prudce pohnul, Věnek netrpělivě popadl prut a zasekl. Opatrně přitahoval a po krátkém zápase vytáhl další rybu. Byla větší než ta první a na hřbetě měla ostrou ploutev.

„Takže už máš dvě plotice a můžeme jít za tou krásnou Ludmilou,“ řekl spokojeně panoš Ota a vstal ze země.

„Tohle je pro změnu okoun…,“ zasmál se Věnek. Sebral úlovek i lahvici s medovinou a zamířil kolem rybníčku do lesa na protější straně. Po úzké stezce stoupali do mírného svahu, obešli zanedbanou pastvinu a pokračovali dál řídkým listnatým lesem. Pak stezka odbočila do hluboké rokle, lemované pískovcovými skalkami. Panoš Ota ucítil kouř ohně. Opatrně sešli po příkré cestě dolů a pod nevelkým skalním převisem uviděli sedět u ohniště štíhlou plavovlasou dívku v hnědém mužském oděvu. Vedle sebe měla položenou přilbici a krátký meč.

„To je Ludmila,“ řekl hrdě Věnek a podal dívce ulovené ryby. Rychle je očistila, nabodla na prut a opřela o kámen, aby se na ohni opékaly. Teprve pak se zkoumavě podívala na panoše Otu. Obličej měla unavený a špinavý od sazí. Rozpačitě se usmála a prostě se optala: „Pomůžeš nám?“

„Pomohl jsem ošklivějším dívkám, než jsi ty. Tak nevím, proč bych nepomohl tobě. I když jsi prý, k mé veliké lítosti, už zadaná,“ řekl a snažil se vypadat bezstarostně. Z toho, co se zatím dozvěděl, moc moudrý nebyl.

„Nejsi tady kvůli hloupým řečem,“ zamračila se uraženě. „Potřebujeme se na pár dní ukrýt.“

„A pak?“ řekl panoš Ota a posadil se k ohništi. Slunce pomalu stoupalo po nebi, ale v rokli zastíněné stromy bylo vlhko a chladno. Natáhl ruce k plamenům, aby si je trochu ohřál.

Ludmila pokrčila rameny a do očí se jí draly slzy. Věnek se na Otu utrhl, že by se snad mohl chovat ohleduplněji, a začal Ludmilu hladit po vlasech, aby ji uklidnil.

„Jde snad o vaše bezpečí, ne?“ zlobil se panoš Ota. „Pokud budu zdvořile lhát, co vám to pomůže? Ukrýt se nestačí. Jestliže vám chce někdo ublížit, musíme ho najít a potrestat.“

„Má pravdu,“ přikývla Ludmila. Odsunula se, aby se Věnek mohl posadit na kámen vedle ní. Pak se obrátila na panoše Otu a požádala ho, aby tedy navrhl, co mají dělat.

„Nejdřív musíme zjistit, o co vlastně jde,“ řekl zamyšleně. „Kde jste dneska spali?“

„Tady v lese,“ zabručel rytíř Věnek neochotně. „Nemáme kam jít. Hledat přístřeší u rytířů, se kterými se znám, je hloupost. A v šenku ještě větší. Když nás našli v Kuřívodech, najdou nás i jinde. S tebou jsem se ale potkal jen několikrát, takže si myslím, že ty vrahy nenapadne spojovat tě se mnou.“

„Na Bezděz vás bohužel vzít nemohu,“ povzdechl si panoš Ota. Ale než stačil ještě něco dodat, Ludmila rozhněvaně vykřikla, že na královský hrad by stejně nikdy nešla a ať ji raději utopí, než vydají královským úředníkům. Panoš se překvapeně podíval na Věnka a ten nepatrně zavrtěl hlavou, jako by chtěl naznačit, že dívce neprozradil, komu Ota ze Zástřizlí ve skutečnosti slouží.

„Také si myslím, že se na královské úřady spoléhat nedá,“ přikývl licoměrně, aby Ludmilu uklidnil. „Ale v lese také zůstat nemůžete. V noci je už chladno a každou chvíli poprchává. Na podzimní počasí se spoléhat nedá, stejně jako na úřady. A pořád jíst ryby také není nejlepší strava pro tak krásnou dívku…“

„Nech toho!“ naštvaně mu skočil do řeči rytíř Věnek.

„Kdybys mi pořád neskákal do řeči, tak jsem chtěl ještě dodat ‚a pro tak sličného a ušlechtilého rytíře‘,“ vysvětloval panoš Ota a s potěšením zahlédl, že se Ludmila pousmála.

„Až to bude za námi a Ludmila v bezpečí, tak tě seřežu,“ slíbil dobromyslně Věnek.

„Klidně, ale jenom v případě, že zase potkáme nějaké rusalky…“

„Seřežu tě hned,“ rozhodl Věnek a očima naznačoval, že o téhle epizodě z jejich krátkého přátelství by se Ota před Ludmilou zmiňovat neměl.

„Stejně bys mne nepřemohl. Navíc by byla v tvém postavení hloupost bít se s jediným člověkem v českém království, který vám může pomoci,“ upozornil panoš Ota a s hranou samolibostí si začal upravovat vlnité světlé vlasy. V duchu se skvěle bavil. Čím více se Věnek mračil, tím Ludmila dostávala lepší náladu. Požádal ji, aby jejich spor rozhodla.

„Jaký spor?“ divila se.

„Nu, jestli je lepší jíst dál ryby a spát v lese, nebo poslouchat, jak se ti dvořím,“ opáčil panoš Ota a pak rychle obrátil ryby nad ohněm, protože se na jedné straně už skoro začaly pálit. V duchu mu bylo jasné, že tihle dva jsou zvyklí na pohodlí zemanského dvorce a v lese by dlouho nevydrželi.

„Na Věnka stejně nemáš,“ řekla s uzarděním Ludmila a ostýchavě se k černovlasému rytíři přitiskla. Ale přitom se na panoše Otu usmívala. Věnek ji majetnicky objal rukou kolem ramen a na Otu vítězoslavně mrkl, ale tak, aby ho Ludmila neviděla.

„Já vám stejně pro začátek nic moc lepšího nabídnout nemohu,“ řekl po chvíli uvažování panoš Ota. „Zatím vás odvedu k uhlíři Kryštofovi. Má chatrč kousek odtud v lese tamhle pod kopcem, kterému se tu říká Tachov. Milíře má daleko od všech cest, tam nikdo nepřijde, jak je rok dlouhý. A Kryštof je mi zavázaný, protože jsem ho zachránil před oprátkou. Umí mlčet a pár dní se o vás postará. Přivezu vám nějaké jídlo.“

Ludmila přikývla a z ohně sundala prut s opečenými rybami. Stáhla je na veliký list lopuchu a dýkou začala porcovat. „Od včerejšího poledne jsme neměli v ústech. Jak jsme pospíchali, vzali jsme si jen meče a medovinu,“ dodala ještě a pak se hladově zakousla do masa.

Protože ryby nebyly nijak veliké, panoš Ota si nevzal, i když se mu sbíhaly sliny. Jeho na Bezdězu čekalo jídlo z hradní kuchyně. Počkal, až dojedí. Pak se společně vydali po okraji lesa k nedalekému kopci za uhlířem Kryštofem.

III. KAPITOLA

Královský prokurátor Oldřich z Chlumu byl asi pětatřicetiletý muž. Byl stejně vysoký jako jeho panoš, ale robustnější. Měl přísnou tvář lemovanou krátkými černými vousy a bystré oči. Již řadu let spravoval jménem krále severní Čechy. Řídil stavbu Bezdězu, vyšetřoval zločiny, soudil a hájil panovníkovy zájmy proti věčně nespokojené šlechtě. Když se panoš Ota vrátil na Bezděz, zastihl ho u stolu ve velkém sále. Dojídal pečené kuře a mračil se.

Oldřich z Chlumu svého panoše vyslechl a zachmuřil se ještě víc. Hodil kost psovi, který seděl v rohu a oddaně sledoval každý jeho pohyb. Hřbetem ruky si otřel mastná ústa, napil se vína míšeného s vodou a pak zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Podívej, já nevím, kde mi hlava starostmi stojí. Lupiči zase přepadli nějakého kupce u Mšena, vítr strhl lešení u spodní brány a zabil jednoho kameníka, takže se stavba zase zpozdí, Hynek Berka z Dubé hrozí, že bude dělat potíže, pokud mu panovník nepovolí postavit poblíž Housky nový hrad, a před chvílí přinesl posel zprávu, že se sem v brzké době chystá na návštěvu sám král. Takže jistě chápeš, že mne starosti nějakého zemana nezajímají, protože Tajná i Doubravička patří pod pravomoc boleslavského popravce. Ať si s tím poradí urozený pán Jaroslav z Hruštice.“

„Jenže on je neochrání. Ty dva pronásledují nějací lotři. Proto se uchýlili sem. Museli totiž uprchnout i z Kuřívod. A ty přece spadají pod vaši správu, urozený pane. Rytíř Věnek i ta dívka vědí, že jedině u vás lze najít spravedlnost…,“ smlouval panoš Ota, ale Oldřich z Chlumu ho zarazil. Rezolutně zavrtěl hlavou: „Řekl jsem ne!“

Jenže Ota ze Zástřizlí byl tvrdohlavý. Věděl, že si může dovolit do určité míry svému pánovi odporovat. Proto okamžitě navrhl, zda by se nemohl na ten případ podívat sám. Copak nemá s vyšetřováním zločinů spoustu zkušeností?

Ludmila z Vartemberka, manželka královského prokurátora, která seděla na opačné straně stolu, je dosud mlčky poslouchala. Teď se usmála, a protože viděla, že se její muž pořád mračí, povzbudivě na Otu mrkla. Pak se panoše optala: „Říkal jsi, že ta dívka se jmenuje stejně jako já. Jestliže tak stojíš o to, abys jí pomohl, znamená to, že je asi hezká, viď?“

„Zdaleka ne tak jako vy, má paní,“ uklonil se dvorně panoš Ota. „Vy jste nejkrásnější Ludmila křesťanského světa.“

„Ještě dělej poklony mé ženě. Stačí, že nenecháš žádnou ženskou suknici na pokoji,“ zabručel Oldřich z Chlumu. Už se tolik nemračil.

„Někdo mi musí občas povědět, že mi to sluší, když ty na takové zbytečnosti nemáš pro věčné starosti čas,“ opáčila Ludmila z Vartemberka a shovívavě se zadívala na svého muže.

„Tak to si vymýšlíš,“ protestoval okamžitě Oldřich z Chlumu. „Zrovna minulý týden jsem ti po mši pochválil ten nový náhrdelník. Víš, že tě mám rád, ale…“ Pak se obrátil na panoše Otu a úsečně mu nařídil, ať si hned osedlá koně a vyrazí pátrat, jak to vlastně s přepadením dvorce v Tajné bylo. A ať se nevrací dřív, dokud něco nezjistí.

Sotva spokojený panoš s úklonou odešel, vstal Oldřich z Chlumu, obešel stůl a poklekl před svou ženou. Vzal ji něžně za ruku a políbil. Chvíli mlčel a pak se provinile optal, zda by jí teď mohl dokázat, že pro něho je ta nejkrásnější žena křesťanského světa. Ludmila z Vartemberka se nepatrně začervenala a pak přikývla.

I když mu velitel družiny Diviš nabízel doprovod, panoš Ota odmítl. Chtěl se ještě zastavit u uhlíře Kryštofa a k tomu nepotřeboval žádného svědka. Z hradní kuchyně vzal dva bochníky chleba, kus sýra a skoro celou pečenou vepřovou kýtu. Jídlo uložil do koženého vaku, přivázal ho k sedlu a vyrazil.

Pod Tachovem byl za chvíli. Uhlíř Kryštof starostlivě obíhal milíře a utěsňoval mokrými drny místa, ze kterých se kouřilo. Rytíř Věnek s dřevěným rýčem, který měl okutou špici, vyrýval na nedaleké louce čerstvé drny. Ludmila seděla na dřevěném špalku u ohniště a širokou lžící míchala polévku v rezavém kotlíku. Ota hodil na zem vak s jídlem a křikl, že se zastaví, až se bude vracet, teď že pospíchá. Pak popohnal koně a mírným klusem pokračoval lesem dál na Ždírec a Housku.

I když to nebylo nikde zapsáno, Oldřich z Chlumu spravoval kraj od Mělníka, Mšena a Bezdězu na sever. Území kolem Jizery spadalo pod pravomoc boleslavského popravce. Ale panoš Ota měl na sobě plášť s erbem českého krále, a proto si s tím příliš těžkou hlavu nedělal. Nejdříve se zastavil v Lobči, ale vladyku ani jeho ženu tam nezastihl.

Teprve ve Vrátnu měl štěstí. Ondřej ze Skramouše ho bodře uvítal a pozval do jizby, že má novou várku ječného piva. „Abych vladyku Burjana neznal,“ vykládal rozšafně. „Vždyť Tajná je hned za lesem. Víš, o mrtvých jen dobré, ale byl to divný člověk. S nikým se moc nestýkal, jako bychom mu nebyli dost dobří. Pořád měl nos nahoru a ta jeho rozmazlená holka taky. A jak se oblékali! Oba, to bys měl vidět. Každý rok nové šaty, a jaké. Kde na to asi brali? Já mám poddaných víc než on, ale tohle bych si v životě dovolit nemohl.“

V tu chvíli vstoupila do jizby jeho žena. Byla kostnatá a věčně se tvářila nakvašeně. Protože zaslechla poslední slova, okamžitě se osopila na svého manžela, že to není nic divného, protože vladyka Burjan se uměl ohánět a peníze dokázal vydělat, na rozdíl od něho, který pořád sedí u piva a klábosí. A přitom jejich čeleď ještě ani nesvezla všechno obilí, ona ale se nebude starat o všechno. Jenom ho varuje, že jestli to takhle půjde dál, přijdou o střechu nad hlavou.

Panoš Ota se pokusil zemana Ondřeje zastat a ženu přísně napomenul, že tu nikdo neklábosí, protože spolu hovoří úředně. Zemanka si složila ruce v bok a začala Otovi spílat, že královský prokurátor za ně obilí svážet nebude, a jestli nemá nic lepšího na práci, ať jim raději pomůže na poli.

Když panoš Ota odjížděl, v duchu si říkal, že se vladykovi Burjanovi vůbec nediví, že se svým sousedům vyhýbal. Projel přes vyschlou pastvinu a kolem řídkého lesíka k Tajné. Pohled na mrtvé spáleniště byl smutný. Za poslední usedlostí byla čerstvě navršená mohyla a do ní zaražený kříž. Tady společně pochovali všechny oběti nedávného vraždění. Dojel až k ohořelým troskám vladyckého dvorce a sesedl. Koně uvázal za otěže ke zbytkům brány a vydal se do kamenného domu. Zdi sice zůstaly stát, ale krov i podlahy prvního patra se zřítily dolů, a i když od požáru uplynulo už několik dnů, stále se ve vzduchu vznášel kyselý zápach ohně a drobný popílek.

Jizbu vladyky Burjana našel snadno, stejně jako kamennou desku před krbem, pod níž se skrýval tajný sklep. Odsunul ji, křesadlem zapálil louč a sešel po příkrých schodech dolů. Sklep byl malý, stěží by se tam vešli tři lidé. U zadní stěny stála vysoká okovaná truhlice, přesně jak vyprávěla Ludmila. Otevřel ji a okamžitě mu bylo jasné, že musí mít dvojité dno, protože vnitřek byl hodně malý. Ludmila však neměla světlo, proto si toho nevšimla. Jenže ať Ota dělal, co chtěl, nenašel způsob, jak tajný prostor otevřít. Nakonec vzal meč a truhlici rozbil. V úkrytu pod falešným dnem našel fialový plášť podivného střihu, který měl na zádech vyšitá písmena B-S-W-Z. Ze stejné látky tam ještě byla špičatá kukla s otvory pro oči a pár rukavic. Pod oděvem ležel pergamen s modlitbou ke svatému Václavovi, váček se stříbrňáky a kadeř světlých vlasů ovázaná stříbrnou nití. Panoš Ota všechno vynesl ven a příklop v podlaze za sebou pečlivě zavřel.

Řekl si, že by se měl pomalu vrátit na Bezděz, jenže do večera zbývalo dost času, a tak se rozhodl vzít to oklikou přes Kováň. Zastaví se u rytíře Kuny a optá se, co vlastně chtěl v Kuřívodech.

Věci, které našel v truhlici, sbalil a uložil do koženého vaku, pak se vyšvihl do sedla a zamířil přes návrší k Ostré. Věděl, že tahle vesnička patří k Tajné, a původně jí chtěl jen projet. Pak si řekl, že když už je tady, zkusí se vesničanů optat, zda něco neviděli. Ale v obou usedlostech, kde se zastavil, ho uvítalo nepřátelské odmítnutí. Celkem ty lidi chápal. Jejich pána a všechny sousedy kdosi pobil a oni se teď báli. Už to chtěl vzdát, když si všiml staršího muže s dřevěnými vidlemi, který stál na návsi a upřeně ho pozoroval. Panoše Otu napadlo, že mu třeba chce něco povědět, ale tak, aby ho ostatní neviděli. Proto uchopil koně za otěže a pěšky pokračoval po cestě za humna. Přátelsky se na vesničana usmál. Sotva vešel do nedalekého lesa, zastavil a posadil se na pařez. Zvědavě vyhlížel k vesnici. Za chvíli uviděl muže s vidlemi, jak jde rychle po cestě k němu.

„Chtěl jsi se mnou mluvit?“ uvítal ho přátelsky, sotva se vesničan objevil.

Muž přikývl a chvíli rozpačitě mlčel. Pak začal, že má strach a prosí ho, aby nikomu neprozradil, že spolu hovořili. Měl ale v Tajné přátele a doufá, že vrahy potrestá nejen Bůh, ale i světská spravedlnost. Kdyby urozený pán neměl na sobě plášť s erbem českého krále, neřekl by mu nic, ale takhle doufá, že se král od něho dozví, co se v jeho zemi děje, protože on je určitě spravedlivý.

„Cos viděl?“ přerušil ho vlídně panoš Ota, od sedla odvázal lahvici s vínem a podal ji vesničanovi. Ten se vděčně napil a chvatně ze sebe chrlil, že když začala Tajná hořet, on zrovna pracoval na poli za lesem. Z něj to je do Tajné kousek, a protože si nejdřív myslel, že to je obyčejný požár, hned tam běžel, aby pomohl hasit. Jenže když přišel blíž, uviděl cizí muže, jak vraždí. Schoval se v křoví a třásl se strachy, aby ho nenašli. Bylo sice šero, ale ty vrahy viděl dobře, protože je osvětloval oheň z hořící tvrze. A jednoho z nich určitě poznal.

„Abyste rozuměl, urozený pane, já mám bratra,“ vysvětloval vesničan a natáhl ruku, aby mu panoš Ota dal ještě trochu vína. „Má statek v Košátkách, to je odtud směrem na Starou Boleslav. Kousek od Košátek je v lesích taková malá ztracená tvrz, stojí o samotě, a pokud neznáte cestu, snadno ji minete. Jmenuje se Zluňovice a patří rytíři, který se jmenuje Janek. Protože bratra občas navštěvuji, několikrát jsem toho rytíře zahlédl v košáteckém šenku. Tenhle Janek ze Zluňovic byl mezi těmi lotry, co vypálili Tajnou.“

„Jsi si tím jistý?“ optal se panoš Ota. Konečně pořádná stopa.

„Jako že je Bůh nade mnou. Nebyla by ještě trocha vína?“

„Ne, láhev už je prázdná,“ povzdechl si panoš lítostivě. Vesničan ji stihl vypít celou až do dna. „Každopádně ti děkuji.“

„Nezapomeňte, co jste slíbil. Nikomu o mně nic neříkejte. Ani králi ne, urozený pane,“ chrlil ze sebe vesničan a zdálo se, že se mu dodatečně v hlavě rozleželo, proč tak riskuje. Tvářil se vyděšeně a rychle se rozběhl po cestě zpátky do Ostré.

Panoš Ota nasedl a pokračoval do Skalska. Přebrodil potok, a když už měl Kováň skoro na dohled, napadlo ho, že by měl někde ukrýt vak s věcmi z truhlice v Tajné. Pokud ho rytíř Kuna pozve do jizby, bude muset nechat koně ve stáji. A co když by mu někdo prohlížel brašny u sedla? Zastavil a skoro okamžitě si všiml vykotlané lípy. Kožený vak strčil do dutiny a zaházel suchým listím. Pak spokojeně nasedl a pokračoval dál.

Byl zvědavý, protože v Kováni ještě nebyl. Kunova tvrz byla mohutná a vypadla skoro jako malý hrad. Měla kamennou zeď a bránu chráněnou věží. Nad vjezdem byl do pískovcového kvádru vytesaný erb pánů z Kováně – dva hadi, jejichž těla byla uprostřed svázaná. Panoš Ota sám nevěděl proč, ale při pohledu na tenhle erb ho zamrazilo strachy. Neměl hady rád a tihle vypadali jako mlčenlivá výstraha. Když vjel na nádvoří, zastavil ho zamračený šafář, uchopil jeho koně za otěže a optal se, co tu hledá. Neznělo to příliš zdvořile.

Panoš Ota se pátravě rozhlížel. Vlastní tvrz tvořilo dvoupatrové věžovité stavení z masivních pískovcových kvádrů. V přízemí mělo jen úzké střílny, vchod s dřevěnou pavlačí ležel pro větší bezpečí v prvním patře. Dostat se k němu dalo jen po dřevěném můstku z ochozu hradby. Nádvoří lemovaly stáje, maštale a čeledník, přilepené k hradbám. Musela tu sloužit spousta lidí, rytíř Kuna byl zřejmě velice zámožný šlechtic.

Panoš Ota sesedl a rukou ukázal na svůj plášť. „Nevidíš erb českého krále? Chci mluvit s tvým pánem.“

Šafář pokrčil lhostejně rameny, zavolal čeledína a předal mu Otova koně. Pak zabručel, ať jde za ním. Po úzkém dřevěném schodišti vystoupili na ochoz a přes můstek se dostali do tvrze. Celé první patro tvořila rozlehlá síň s klenutým stropem. Ve stěně proti dveřím se nacházela úzká okna s kamenným ostěním, u pravé veliký krb a v něm hořel oheň. Uprostřed síně stál dlouhý dubový stůl s lavicemi. Podlahu z ošlapaných kamenných dlaždic kryly kožešiny divočáků a také jednoho medvěda. Na lavici za stolem seděl Kuna z Kováně se svým bratrem Havlem a ještě jedním rytířem, kterého panoš Ota neznal. Na stole před nimi stál veliký modrý džbán s pivem.

„Tak co mi náš panovník chce?“ optal se trochu ztěžklým jazykem Kuna. Byl to hrubý muž s tváří poďobanou od neštovic.

„Mého pána by zajímalo, cos hledal v Kuřívodech,“ řekl chladně panoš Ota, a i když ho nikdo nevyzval, posadil se na lavici ke stolu.

„Do toho ti nic není,“ ozval se hned jeho bratr. Havel byl světlovlasý štíhlý mladík s unylým pohledem a dlouhýma rukama, takže vypadal trochu jako pavouk.