Jan Bauer

PÁD CÍSAŘOVA ZETĚ

V tajných službách Otce vlasti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2014

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6415-5

Motto

Insipines sapientia (V úskoku je moudrost)

Heslo rakouského vévody Rudolfa IV. Habsburského, řečeného „Zakladatel“

Nástup prudkého Rudolfa IV., sžíraného nezřízenou ctižádostivostí, poznamenal Karlovo dynastické dílo těžkými nesnázemi…

Český historik prof. PhDr. František Kavka, CSc.

Léta od narození Ježíše Krista 1358

I

Do krčmy U Tlustého Hanse vstoupil vysoký muž v černém, dominikánském hábitu s kápí staženou hluboko do čela. Číšnice, hezká drobná blondýnka s poněkud hrubými rysy tváře, sebou polekaně trhla a zmizela v kuchyni. „Hansi,“ oslovila krčmáře, „přišel nějaký divný mnich. Co tady asi chce?“

Hans, který rozhodně nezapřel svoje přízvisko, roztáhl ústa k širokému úsměvu. Přitom odhalil svoje zažloutlé zuby, mezi nimiž tu a tam zela díra: „Nic se neboj, Elvíro, toho znám.“

A důstojným krokem vyšel do nálevny a hluboce se poklonil před dominikánem Pavlem, nejbližším rádcem a tajným agentem samotného císaře Karla IV.: „Co vás k nám přivádí, důstojnosti?“

Pavel si stáhl kápi z hlavy, setřepal sníh z ramen a chřípím nasál vůni vepřové pečínky: „Copak ty, Hansi, nevíš, že je čas adventu, kdy nám Pán předepisuje půst?“

„Račte prominout, důstojnosti, ale když se naskytla tak vzácná příležitost a tady Tony se svými přáteli mi přinesl tak skvělého pašíka…“

„Kterého nejspíš koupil za pět prstů…“

Tlustý Hans rozpačitě přešlápl z nohy na nohu: „Když vy každému vidíte až na dno jeho hříšné duše… Ale říkával jste, že sám Ježíš Kristus nám velí odpouštět…“

Pavlovi přeběhl na jeho úzké, jindy přísné tváři pobavený úsměv: „Těší mne, že si pamatuješ moje slova. Ale nepřišel jsem, abych si s tebou opakoval katechismus. Zajímá mě, zda sem ještě chodívá Willi Chmaták.“

„Už jsem ho tuze dlouho neviděl,“ povzdechl si krčmář a mírně přitom zrudl. „Prý se nějak rozestonal, otékají mu nohy a je slabý na plíce.“

„Chudák,“ soucitně pokýval hlavou dominikán. „Skoro bych se kvůli tomu darebákovi rozplakal. Kdyby sem přece jen někdy v nejbližších dnech zabloudil, vyřiď mu, že zítra přijdu zase a teď mi dones kousek té skvělé vepřové pečínky a přidej k ní nastrouhaný křen.“

„Ale důstojnosti, máme přece advent,“ namítl Tlustý Hans.

„Víš, jakou výhodu má osoba duchovního stavu?“ otázal se krčmáře Pavel. Když se mu nedostalo odpovědi, zvedl ukazovák pravé ruky a nabádavě pravil: „Že si může každý nebo skoro každý hřích sám odpustit.“

Tlustý Hans na něj chvíli nechápavě zíral s pootevřenými ústy, ale pak houkl na číšnici Elvíru: „Nekoukej, nestůj a nos na stůl! Důstojný pán má hlad.“ Poté se uklonil Pavlovi, a jak jen mu jeho objemná postava dovolovala, spěchal do kuchyně dohlédnout, aby jeho manželka nešetřila na porci pro vzácného hosta: „Víš, kdo to je? Přece nejbližší přítel Jeho Veličenstva císaře Karla!“

Dominikán už dojídal a střídou měkkého chleba právě vytíral talíř z hnědé kameniny, když se zčistajasna objevil v nálevně nápadně vysoký zamračený chlap s rozcuchanými černými vlasy oblečený do opelichaného liščího kožichu. Pohled jeho černých očí nevěstil nic dobrého. Chvíli zvědavě pokukoval po mnichovi a nakonec váhavým krokem přistoupil k jeho stolu.

„Prý jste si přál se mnou mluvit, důstojnosti?“ otázal se nepříjemně chraplavým hlasem.

„To je pravda, ale když jsem slyšel, jak jsi stonavý, Chmatáku, tak jsem si to zase rozmyslel.“

„Škoda, blíží se Vánoce, nějaký ten stříbrňák by se šiknul,“ povzdechl si Willi.

„Nerad bych, aby tvé zdraví utrpělo nějakou újmu, a pak, tahle prácička, kterou ti chci nabídnout, stonavým příliš nesvědčí.“

„Myslím, že by to kalíšek pálenky spravil a byl bych zase jako rybička,“ usmál se Chmaták.

Dominikán zamával na otálejícího Hanse a zavolal: „Dva kalíšky žitné pálenky. Teď se bude kurýrovat!“

Willi Chmaták si zatím přátelsky přisedl k Pavlovi a zeptal se: „Co ode mne budete chtít?“

„Ty asi nepůjdeš na půlnoční mši, co?“

„Uhodl jste, důstojnosti. Však víte, duši mám černou jako letní bouřkový mrak, tak už si to ani nevylepším, ani nepohorším.“

„Ty znáš Vídeň dobře, co?“

„Co je to za otázku, důstojnosti? Já, starý Vídeňák a zdejší obávaný lupič!“

„Dobrá, tentokrát nepůjde o to, něco ukrást, ale někomu nahnat strach.“

„I to dovedu.“ Chmatákovi zasvítily černé oči. „Koho mám vylekat?“

„Nikoho menšího než vévodu Rudolfa.“

„Vévodu Rudolfa?“ nechápavě se Willi zahleděl na Pavla. Hans před ně mezitím postavil dva kalíšky pálenky.

„Tak na tvoje zdraví, Chmatáku. A slyšíš dobře. Půjde o vévodu Rudolfa, nejstaršího syna letos zesnulého vévody Albrechta Rakouského.“

„Jenže ten z hradu nevytáhne paty alespoň bez tuctu strážců,“ povzdechl si Willi.

„Tentokrát půjde jen s chotí Kateřinou, dcerou císaře Karla, a se mnou.“

Chmaták se podrbal na své rozcuchané hlavě: „V tom bude nějaká kulišárna, co, důstojnosti?“

„Jsi chytrý. Teď dávej dobrý pozor. Vezmeš si alespoň půltuctu chlapíků, a až půjde vévoda Rudolf v noci den před Kristovým narozením na slavnou půlnoční mši ve farním kostele svatého Štěpána, vyrukujete na něho s meči a dýkami.“

„Neračte se hněvat, důstojnosti,“ opatrně namítl Willi. „Svatý Štěpán stojí na tržišti, kolem je spousta volného místa, v koších budou plát smolné větve, všude bude vidět…“

„Neboj se, vévodu a jeho choť povedu záměrně Křivou uličkou. Víš, která to je?“

„Aby ne.“

„Tam se snadno schováte, a až se vévoda s paní Kateřinou a se mnou objeví, vyrazíte z úkrytu.“

„A co bude s vámi?“ otázal se opatrně Chmaták.

„Já se na vás vrhnu, odzbrojím vás a zaženu. Nesmíte mi klást příliš velký odpor. Nezapomeň, že už jsem v letech a nevládnu mečem tak dobře jako kdysi.“

„Všichni stárneme,“ souhlasně pokýval Willi hlavou. „Zkrátka, až na nás vyrazíte, párkrát si zašermujeme, zahulákáme a pak se dáme na útěk. Ale hlavně… kolik za to?“

„Nebudeš litovat.“

„Šikla by se záloha,“ zašklebil se Chmaták.

Pavel zalovil pod svou kutnou, vytáhl kožený měšec a na nastavenou Williho dlaň vysypal hromádku stříbrných pražských grošů. Pak pozvedl kalíšek se zbytkem pálenky a zvolal: „Ať se dílo daří!“

„Ať se daří,“ zopakoval po něm Chmaták.

II

Rudolf IV. Habsburský se ještě třásl rozčilením, když klečel před četnými svícemi osvětleným hlavním oltářem vídeňského farního kostela svatého Štěpána. Nevnímal kolísající hlas kněze, stále mu nešlo z hlavy, co se vlastně stalo. Vždyť přímo uprostřed města, a navíc o Svaté noci, v níž se narodil Syn Boží, kdy se obvykle ani ti neotrlejší lotříci neodvažovali byť jen pomyslet na zločin, byl on, rakouský vévoda a císařův zeť, přepaden. Nebýt toho podivného černého mnicha, kterého mu do Vídně poslal jeho tchán, kdoví jak by dopadl. Rudolf po očku pohlédl na dominikána Pavla, který klečel po jeho levici, jak se zdálo, ve zbožném pohnutí. Zato choť Kateřina po vévodově pravici měla z přestálého úleku stále slzičky na krajíčku. Vždyť stačilo málo a ta šestice vrahounů by je jistě všechny tři bez rozpaků poslala na onen svět.

Hned po příchodu do kostela Rudolf nařídil hejtmanovi svých stráží, aby dal okamžitě prohledat celé město. Nejpozději na svatého Štěpána, jehož svátek je už pozítří, musí tu šestici mít ve své péči kat. Jistě ty lumpy někdo najal! Někdo, kdo si nepřeje, aby on, Rudolf, vládl habsburským dědičným zemím. Dost možná to mají na svědomí jeho vlastní bratři Fridrich III., Albrecht III. a Leopold III. Že jsou ještě příliš mladí? Jistě stojí někdo za nimi. Někdo z těch prohnaných rakouských hrabat!

Ale snad ještě víc než motiv těch útočníků překvapilo vévodu, jak rázně si počínal dominikán Pavel. Sotva se na ně v temné noční uličce ti lumpové s křikem obořili, tasil dýku, kterou vzal kdoví kde, snad vytáhl ze záhybu svého černého hábitu, a bez rozmyšlení odrazil vůdce zlořečených lumpů. Málem by ho zabil, třebaže jeho protivník měl meč. Zatímco vévoda vlastním tělem chránil svoji manželku a ječel na celou Vídeň „Stráže! Pomoc!“, Pavel srazil zbraň prvního z útočníků, druhého si jednoduchým chvatem přehodil přes hlavu, až s žuchnutím a hekotem dopadl na zmrzlou zem, třetího pak zneškodnil ranou pěstí. Zbývající, když uslyšeli dusot škorní přibližujících se stráží, už na nic nečekali a ve tmě tak náhle, jak se objevili, zase zmizeli. Škoda, že se v tom zmatku s nimi vytratili i ti první tři, které tak bravurně odrazil dominikán Pavel.

„Odebral se také Josef z Galileje, z města Nazaretu, do Judeje, do města Davidova, které se jmenuje Betlém, protože byl z domu a z rodiny Davidovy, aby se dal zapsati s Marií, svou snoubenkou. Byla těhotná. Když tam byli, přiblížil se jí den porodu. I porodila svého prvorozeného syna, zavinula jej do plének a položila do jeslí, protože v útulku nebylo místa…“

Rudolf poslouchal čtení z Lukášova evangelia, ale jeho duch bloudil někde zcela jinde. Přemýšlel o dominikánu Pavlovi. Ne že by o něm nikdy neslyšel. Proslýchalo se, že poblíž císaře Karla se už dlouhá léta čas od času pohybuje jakýsi černý mnich, o němž nikdo mnoho neví, ale císař k němu má větší důvěru než k vlastnímu bratrovi, moravskému markraběti Janu Jindřichovi, nebo k pražskému arcibiskupovi Arnoštovi. Snad pochází z některého méně významného českého rodu, ale stejně dobře by to mohl být Ital, protože tímto jazykem hovoří nadmíru hbitě. Nikdo z těch, kterých se Rudolf vyptával, nevěděl nic určitého. Prý býval Pavel inkvizitorem, prý je dosud agentem Svatého stolce, což by vysvětlovalo skutečnost, že z císařovy blízkosti často mizí na dlouhé měsíce. Každopádně je nadán na kněze zcela mimořádnými schopnostmi. Prý umí jezdit na koni a šermovat lépe než většina rytířů a o jeho kvalitách rváče se Rudolf měl právě příležitost přesvědčit. Jen škoda, že se mu nepodařilo někoho z těch lotrů zadržet.

Ale proč vlastně k němu císař poslal právě jeho? Jako rádce? Takovou představu devatenáctiletý Rudolf okamžitě odmítl. On, dědic slavného habsburského rodu, přece nepotřeboval od nikoho radit. Jestli mu má císařský tchán v něčem pomoci, pak jedině v tom, aby jeho, Rudolfa, povznesl mezi říšské kurfiřty a jmenoval ho arcivévodou. Vždyť habsburské državy nyní tvořila celá čtyři vévodství. Kromě Dolních a Horních Rakous to bylo Štýrsko, Korutany a Kraňsko, nehledě na Vindickou marku a původní rodová území na horním Rýnu. A přitom Karel ve své Zlaté bule, vydané před dvěma lety, právně upravující postavení kurfiřtů, volitelů římského krále, Habsburky ani slovem nezmínil. Pokud by mu tedy chtěl něčím prospět, měl by mu místo posílání rádců poskytnout takové postavení, jaké mu už dávno náleží. Vždyť dosud tři muži z habsburského rodu usedli na trůn Svaté říše římské – jeho praděd Rudolf, toho jména první, děd Albrecht a strýc Fridrich. Jen nepřízní osudu byl Fridrich o svůj trůn připraven tím proklatým Ludvíkem z rodu bavorských Wittelsbachů!

Jenže kdoví, třeba chce jeho císařský tchán své opomenutí napravit a posílá toho dominikána nikoliv jako rádce, ale jako svého zvěda, který se má ubezpečit o Rudolfových schopnostech, jež by mu vynesly odpovídající postavení. Je načase zapříst s tím mnichem opatrný rozhovor, aby si mohl utvořit náležitý obrázek.

Rudolf byl od útlého mládí rozmazlován a ubezpečován o své výjimečnosti a to na něm zanechalo více než patrné stopy. Narodil se jako nejstarší syn chromého vévody Albrechta po jeho patnáctiletém manželství s Johanou z Pfirtu, když už se oba smířili s tím, že zůstanou bez dětí. O to více pečovali o malého Rudolfa, byli by mu snesli i modré z nebe a především v něm odmalička posilovali vědomí vlastní výjimečnosti. Sňatková dohoda s Lucemburky pak Rudolfovi dala naději, že by za jistých okolností mohl nahradit císaře Karla na českém, a dokonce i na říšském trůnu. Postavou nevysoký mládeneček s nakadeřenými světlými vlasy se k této představě upnul a ještě za života svého otce se nechával titulovat jako lombardský král a svůj erb nechal zdobit královskou korunkou. Opatrného a moudrého Albrechta tím náramně popudil a Karel ho pouze shovívavě upozornil, že k tomu, aby se stal lombardským králem, by musel být korunován pověstnou železnou korunou. A tou byl korunován jedině on, Karel Lucemburský. Má prý pro něho sice jisté pochopení, ostatně je manželem jeho milované dcery Kateřiny, ale pro příště mu doporučuje větší skromnost. Tak skromnost! Ničím víc nemohl ctižádostivého Rudolfa dopálit víc. Cožpak Habsburkům nebyla až doposud jejich skromnost spíše na škodu? Před svým otcem, který se považoval za Karlova věrného přítele, o tom ovšem musel mlčet. Teprve nyní, po jeho smrti, nastal čas, aby se přihlásil o svá práva. Ale jeho císařský tchán chytře vytušil, že poté, co se Rudolf stane hlavou rodu, přijdou potíže. Byl nejvyšší čas dát mladému ctižádostivci zavčas za vyučenou. A to mohl obstarat jeho zkušený přítel, dominikán Pavel.

III

„Toho pstruha zase odnes,“ nerudně zavrčel vévoda Rudolf na číšníka. „Ryba je přece postní jídlo a dnešním dnem půst skončil. Přines vepřovou pečínku, pěkně křupavou, k ní se hodí křen a žitný chleba. Pak si dáme srnčí na smetaně, zajíce na víně a také marcipánové koláčky. Co říkáš, má drahá?“

Poslední větou se otočil ke své šestnáctileté manželce Kateřině, druhorozené dceři císaře Karla. Ale ta jen pokrčila rameny, zato zvědavě pohlédla na dominikána Pavla sedícího po vévodově pravici:

„Důstojnosti, dosud jste nám nic neřekl. Jak se daří mému otci?“

„Když jsem opouštěl města pražská, právě odjížděl na vánoční svátky do Vratislavi,“ vlídně se na vévodkyni usmál mnich. „Mezi námi, města pražská nebyla v té době pro dvůr Jeho Veličenstva příliš bezpečná. S vlašskými kupci se do Čech dostal mor, černá smrt.“

„To je zlé,“ přitakala Kateřina, kdežto Rudolf mlčel a oběma rukama si nabíral na svůj talíř nakrájené kusy vepřového masa.

„Každý den čekám od císaře nějaké zprávy,“ pokračoval Pavel. „Pokud je mi známo, měl ve Vratislavi přijmout hold slezských stavů a vyčkat na příjezd litevského velkoknížete.“

Vévoda tentokrát zpozorněl a zeptal se: „Nevíte, důstojnosti, co od toho litevského pohana císař chce?“

„Pokud je mi známo, velkokníže Algridas má od pražského arcibiskupa Arnošta z Pardubic přijmout v zastoupení všeho svého lidu křest svatý. Litva by se tak stala křesťanskou zemí.“

„Co tedy nepořídil Řád německých rytířů mečem, hodlá císař zajistit jednáním,“ pokývl hlavou Rudolf. „Vskutku důvtipné, znovu musím složit svému tchánovi poklonu.“

„Jen jestli Algridas skutečně přijede,“ zapochyboval mnich.

Vévoda si dominikánových pochybností vyřčených zcela bez obalu všiml a rázem nápadně ožil. Až doposud se domníval, že Pavel je císařovým poslušným služebníkem a ani v nejmenším o něm a o jeho skutcích nepochybuje. Ale zmíněná poznámka svědčila pro jisté výhrady ke Karlově politice.

„Vy se snad, důstojnosti, domníváte, že tentokrát je císař trochu vedle?“

„Netroufám si ho soudit,“ mírnil svůj přecházející výrok Pavel. „Nevím, kolik na Litvě a v Polsku napadlo sněhu. Jisté je, že jestli zemské stezky zavalí závěje, Jeho Veličenstvo se velkovévody jen tak nedočká. Navíc je jisté, že Algridas bude za svůj příklon ke křesťanské víře něco chtít a to je u tohohle pohana trochu hádanka.“

„Hm,“ zamručel v odpověď Rudolf. „Máme štěstí, že tady ve Vídni je zima mírná. Možná by neškodilo vyjet si do okolí na lov. Ale nejdříve se musím vypořádat s těmi opovážlivci, kteří nás včera přepadli. Mimochodem, otče Pavle, kde jste se naučil tak skvěle bojovat? Neznám žádného kněze, který by sám dokázal zahnat půltuctu vrahounů.“

Dominikán se mírně pousmál, spolkl sousto, zapil ho douškem vína ze své číše a pomalu, jako by vážil každé slovo, odpověděl: „Milý vévodo, nejsem jenom kněz. V papežských službách jsem byl nucen osvojit si i jiné dovednosti než pouhou teologii.“

„Raději bych se neměl více vyptávat, že?“ Rudolf se na Pavla zvědavě podíval.

„Vidím na vás, Jasnosti, že přes své mládí jste moudrý muž. Někdy je skutečně lepší vědět méně než více. Vězte, že v sobě nosím lecjaká tajemství, což mi však život spíše komplikuje.“

S těmito slovy Pavel znovu pozvedl svoji číši a vybídl sluhu, aby všem u stolu dolil. „Nyní mi dovolte připít na zdraví Jeho Svatosti papeže Inocence VI. Ať mu žehná Bůh!“

„Ať mu žehná!“ hlasitě odpověděli všichni kolem svátečního stolu v jídelním sále vídeňského hradu.

„Zajímalo by mne, jak Jeho Svatost vychází s mým císařským tchánem,“ pronesl po chvíli vévoda Rudolf.

„Proč vás to zajímá, vévodo?“ podivil se Pavel.

„Protože v císařově Zlaté bule je papež zmíněn pouze jednou. Pozorně jsem jí přečetl a překvapilo mě, že římský král má od okamžiku svého zvolení právo na císařskou korunovaci. Přitom tam není ani slovo o tom, že by ji měl papež schválit.“

„To je trefný postřeh,“ pokývl hlavou dominikán. „Však prý to na papežském dvoře v Avignonu vyvolalo jisté rozpaky, nechci říci rovnou nelibost. Dovolil bych si připomenout bulu Dictatus papae vydanou léta Páně 1075 Řehořem VII., podle níž je papežská moc univerzální a nadřazená moci světské. Podle ní jedině papež může instalovat císaře a také je případně sesazovat.“

Po Rudolfově tváři přelétl spokojený úsměv. Vida, říkal si v duchu, ten dominikán zdaleka není Karlovi tak oddán, jak se o něm tvrdí. Odvaha, s jakou se vyjadřuje, svědčí spíše o náklonnosti ke Svatému stolci. Možná si Karel jenom namlouvá, že v něm má věrného služebníka. Skutečnost může být zcela odlišná. Nu, možná by se mu měl více svěřit se svými starostmi. Dominikán Pavel je nepochybně mužem širokého rozhledu a mnoha užitečných známostí. Možná by tedy měl s jeho pomocí začít kout železo, dokud je žhavé.

„Jistě víte, důstojnosti, o dohodě, kterou uzavřel ještě můj otec s mým císařským tchánem…“ Rudolf se po této větě tázavě podíval na černého mnicha, ale ten si jen hleděl svého talíře a ani nepozvedl oči. „Dohodli se,“ pokračoval mladý vévoda, „na zastupitelnosti habsburského a lucemburského rodu.“

„Vím,“ věcně poznamenal Pavel, otřel si mastné prsty o svoji kutnu a uchopil číši.

„Za jistých okolností bych dokonce mohl zdědit českou královskou korunu.“

„Hmm,“ zamručel dominikán a jeho srdce přitom zaplesalo radostí. Ptáček se chytil, nyní se uvidí, co má za lubem.

„Potíž je v tom, že stále zůstávám pouze vévodou, ačkoliv vládnu ve třech, vlastně ve čtyřech vévodstvích,“ pokračoval Habsburk.

„Je mi známo,“ pokývl souhlasně hlavou Pavel a konečně pohlédl Rudolfovi do očí. Vévoda to vzal jako vyzvání k podrobnějšímu vysvětlení.

„Nechápu, proč mě tchán odmítá povýšit na dědičného arcivévodu, ačkoliv na to mám nárok. Vždyť tři mí předkové usedli na říšský trůn.“

„Milý příteli,“ Pavel se usmál co nejvlídněji, „nevidím do císařových záměrů, ačkoliv si mnozí myslí opak. V každém případě sdílím vaše starosti a uvědomuji si váš nárok. Jenže dost dobře nevím, jak vám pomoci. Císař Karel je daleko, až ve Vratislavi, nemám od něj žádné zprávy a vzhledem k moru, který udeřil v Českém království, se s ním nedokážu nijak spojit.“ Dominikán se odmlčel, jako by usilovně přemýšlel, a pak náhle dodal: „Ačkoliv o něčem bych věděl. Ale to musíme probrat v soukromí.“ Mnich významně pokývl hlavou a uchopil svoji číši, aby se napil. „Mimochodem, odkud máte to skvělé víno? To je ze zdejších dolnorakouských vinic?“

Rudolf chytře pochopil, že Pavel odvedl pozornost k vínu záměrně, a proto hbitě odpověděl: „Hned u Vídně pěstují sedláci víno na obou březích Dunaje. Jistě je vám známo, že je to už před lety naučili řádoví bratři cisterciáci. Naše vína prý chutnají podobně jako vína z Porýní, ale po mém soudu je ještě překonávají.“

Dominikán se napil, zamlaskal a významně prohlásil: „Musím vám dát za pravdu, vévodo. Nebo bych vás měl raději oslovovat arcivévodo?“

Mladý Habsburk odmítavě mávl rukou. Dalo mu to sice značné přemáhání, ale uvnitř ho pomyšlení, že ho rádce samotného císaře oslovil jako arcivévodu, byť jen zkusmo, pořádně zahřálo.

„Budu vás čekat ve své komnatě, otče Pavle,“ řekl významně a zvedl se od stolu. Pro jeho manželku Kateřinu a všechny ostatní hosty to bylo znamení, že slavnostní hostina skončila, ozvalo se vrzání stoliček, tlumený hovor a cinkot talířů a nožů a lžic. Pavel ještě chvíli zůstal sedět, a teprve když v sále zůstali jen sluhové sklízející ze stolu, zvedl se také a vyšel ze dveří na chodbu. V duchu přemýšlel o tom, co asi Rudolf řekne na jeho návrh a jak se zachová. A předem nepochyboval o tom, že se mu náramně zalíbí.

IV

Vévoda ho očekával ve své komnatě, honosné místnosti s vyřezávaným dřevěným stropem, vyzdobené freskami znázorňujícími klanění tří králů, Adama a Evu v ráji, Jonáše a velrybu, souboj Davida z Goliášem a další biblické výjevy. Jeden ze tří králů, snad Melichar, měl tvář Rudolfova zesnulého otce, chromého Albrechta. Zlacená postel byla opatřena nachovými nebesy a na čelném místě u zdi stálo křeslo se spoustou ozdob, spíše připomínající trůn, nad nímž byl zavěšen habsburský erb s červeným lvem v zlatém poli spolu s erby rakouských zemí, Štýrska, Korutan a Kraňska. Vysokým úzkým oknem rozděleným na malé skleněné terčíky pronikalo dovnitř světlo studeného prosincového slunce, v jehož proudu poletovaly drobné částečky prachu.

„Tady nás nikdo neuslyší, a proto jsem vás sem, důstojnosti, pozval. Otevřeně mi řekněte, co pro mne můžete udělat.“

Pavel rozvážně usedl na malou stoličku naproti trůnu a začal si upravovat záhyby svého černého hábitu, jako by tato otázka nebyla určena jemu. Schválně si dával načas, aby mladého a ctižádostivého Habsburka trochu potrápil.

„Možná jste si všiml, že jsem vás v jednu chvíli oslovil jako arcivévodu…“ Dominikán se odmlčel a nadechl. „Neudělal jsem to ani náhodou, ani omylem. Myslím si totiž, že byste se jím mohl stát, aniž byste musel čekat na jmenování císařem Karlem.“

„Jak by to šlo zařídit?“ nedočkavě vyhrkl Rudolf.

„Musel bych se seznámit s vaším dvorním archivem. Třeba by se v něm našla nějaká listina, podle níž získali už dávno všichni dědiční vládci rakouských zemí nárok na arcivévodský titul.“

„O ničem takovém nic nevím, ani můj kancléř páter Cyprián, jehož jsem zdědil po otci, nic takového v dvorním archivu nemá.“

„Třeba o tom ani nevíte,“ pronesl zadumaně Pavel. „Víte, milý vévodo, archivy často skrývají nejedno překvapení. Která listina je pro vás nejcennější?“

Rudolf zrozpačitěl. Upřímně řečeno, hrabat se v zaprášených pergamenech se mu příčilo. Jeho mládí ho táhlo spíše na turnajová nebo válečná kolbiště. Tady si chtěl dobýt světskou slávu! Ale dvorní archiv? Jak by se díky němu mohl stát arcivévodou?

„Budu muset zavolat kancléře Cypriána.“

„Udělejte to a požádejte ho, ať vybere ty nejvýznamnější listiny vztahující se k oběma rakouským vévodstvím nebo, jak se dříve nazývala, k Východní marce.“

„Ale co z toho?“ namítl dotčený Rudolf.

„Arcivévodský titul je vám málo?“ otázal se Pavel a vstal ze své stoličky, jako by tím chtěl důvěrný rozhovor ukončit.

„Počkejte, důstojnosti, ještě neodcházejte. Hořím zvědavostí, co vlastně hodláte podniknout.“

„Včas se to dozvíte. Nyní mne omluvte!“ A s tím dominikán opustil Rudolfovu komnatu.

Habsburk zůstal zamyšleně sedět. Nyní opravdu nevěděl, na čem je, zda se nestal obětí mnichova žertu. Už dříve slyšel, že ten podivný dominikán ve službách císaře má poněkud zvláštní způsob chování. Objevuje se nečekaně a stejně nečekaně mizí, přichází někdy v řeholním rouchu a někdy ve světském šatě s mečem po boku. Zná se s kdekým z významných církevních i světských osobností, a někteří evropští panovníci ho dokonce vybavili ochrannými glejty. Ale i bez nich si ví rady a dokáže se vetřít do té nejvyšší společnosti a stejně tak je doma v zapadlých krčmách, kde se klidně přátelí s těmi nejhoršími zločinci. O dalších věcech spojených s tajemným dominikánem se spíše šeptalo. Třeba o tom, jak zázračně přežil onemocnění morem, který léta Páně 1348 tak tragicky postihl většinu křesťanských zemí. Prý ho tehdy považovali za mrtvého a on se znenadání objevil přímo na audienci u tehdejšího papeže Klimenta VI. Říká se, že v souboji v Neapoli zabil královského levobočka prince Feranta. Zato nejasný byl jeho podíl na smrti římského tribuna Coly di Rienzo. Vždyť v té době měl být daleko od Říma, kdesi v Pádské nížině. Každopádně, usoudil Rudolf, je dobré mít toho podivného mnicha na své straně. Vstal ze svého křesla, aby přivolal svého komorníka.

„Co si přejete, Jasnosti?“

„Přiveď mi kancléře, pátera Cypriána!“

Komorník, starší chlapík, který sloužil už vévodovi Albrechtovi, věděl, že příkazy mladého Habsburka je třeba plnit neodkladně. Poklidná doba jeho moudrého otce byla tatam. Zesnulého Albrechta právě jeho tělesné postižení přimělo chovat se ke sloužícím vlídně a laskavě a spíše je prosit než jim přikazovat. Rudolf jako nejstarší syn a dědic byl v tomto ohledu jeho protikladem. Své sloužící považoval takřka za své otroky, kteří jsou mu vždy k dispozici bez ohledu na denní či noční dobu, a nesnášel jakoukoliv výmluvu. Byl prudký, prchlivý, bezdůvodně se uměl rozkřičet a zásadně o nic neprosil a za nic neděkoval. Snad to bylo dáno tím, že se do čela habsburské rodiny dostal v pouhých devatenácti letech. Sice bez životních zkušeností, zato s chorobnou touhou po moci a slávě a s přesvědčením o vlastní výjimečnosti. Skutečnost, že byl zetěm samotného císaře, ho v tomto přesvědčení ještě utvrzovala.

„Přál jste si se mnou hovořit, Jasnosti?“ Uklonil se před ním drobný vrásčitý mužík v šedé sutaně. Z jeho pomrkávajících přimhouřených světlomodrých očí se nedalo nic vyčíst, leda to, že je zřejmě silně krátkozraký.

„Jako kancléř spravujete vévodský archiv, pátere Cypriáne,“ řekl zamyšleně Rudolf.

„Ano,“ zněla odpověď a kancléř čekal dál v mírném předklonu zvědavý, co po něm bude vévoda chtít.

„Které jsou ty nejcennější listiny, které v něm máte uloženy?“

„Těžko říci,“ zaváhal otec Cyprián. „Snad Privilegium minus, které rakouský vévoda Jindřich II. Jasomirgott z rodu Babenberků obdržel od císaře Fridricha Barbarossy…“

Kancléř nedopověděl, protože mu Rudolf vpadl doprostřed věty: „Najděte ho a přineste a k němu ještě další listiny, které uznáte za vhodné. Také všechno důležité, co tam máte o naší habsburské dynastii.“

„Budou snad potřeba k nějakému úřednímu jednání? Kdybych byl informován, nač je, Jasnosti, chcete, třeba bych věděl, co mám ještě vybrat.“

„Po tom vám nic není. Dělejte, co jsem vám řekl, a o nic jiného se nestarejte!“

Otec Cyprián byl sice vnitřně dotčen způsobem, jakým ho mladý Habsburk odbyl, nicméně raději jen pokrčil rameny, řekl „jistě, Jasnosti,“ uklonil se a zmizel z místnosti.

Právě v té chvíli propukl na nádvoří vídeňského hradu křik. Jezdci v drátěných košilích za sebou na provazech vlekli několik zkrvavených otrhanců, kteří ječeli, jako by je na vidle brali. Vévoda vyhlédl z okna a křikl na hejtmana stráží Andrease ze Säbenu: „Co je to za otrapy?“

„Jasnosti, pochytali jsme pár lotříků, kteří by mohli patřit k těm, co vás v noci cestou na půlnoční mši přepadli. Poznáváte je?“

„Takhle na dálku těžko. Počkej, sejdu dolů!“

Shodou okolností se na nádvoří objevil i dominikán Pavel. Se zájmem si prohlížel chycené muže.

„Co jim říkáte, důstojnosti?“ optal se ho hejtman Andreas. „Vy jste s nimi přece zápolil a zahnal je na útěk.“

„Co je tenhle zač?“ ukázal Pavel na nejvyššího chlapíka z pětice dopadených lotříků.

„Chytili jsme ho za městskými hradbami v krčmě U tlustého Hanse.“

„Kdybych nebyl opilý, nikdy byste mě nedostali,“ zavrčel zkrvavený muž s tváří pokrytou škraloupem zaschlé krve a blátem.

„Rozvažte ho!“ přikázal dominikán habsburským zbrojnošům.

„Je nebezpečný, důstojnosti,“ namítl Andreas ze Säbenu a zamračil se.

„To já taky,“ zavrčel Pavel a dodal: „Nemáte šátek nebo kus plátna?“

„Tady,“ jeden z zbrojnošů podal dominikánovi pruh látky. Mnich ho hodil po vytáhlém chlapíkovi a přikázal mu:

„Utři se, ať si tě mohu prohlédnout!“

Willi Chmaták si poslušně otřel tvář a střelil po Pavlovi zlým pohledem svých černých očí.

„Tohohle pusťte! Ten mezi nimi určitě nebyl! Tak ohyzdnou tvář bych si určitě zapamatoval.“

Na nádvoří se právě objevil vévoda Rudolf. Hejtman Andreas se po něm podíval a opatrně se ho zeptal: „Můžeme toho muže pustit?“

„Když to říká otec Pavel… Přece s nimi bojoval, musel jim tedy vidět do tváře.“

„Ale byla tma, ne?“ zapochyboval hejtman Andreas. Nebylo mu vhod, že mu do jeho práce mluví nějaký černý mnich, který sem přišel kdoví odkud. Otočil svou načervenalou, světlým vousem vroubenou tvář k vévodovi a s nadějí v hlase prohlásil o zajatci: „Kdybych ho natáhl na žebřík, určitě by se přiznal.“

„Ne, ten muž s nimi nebyl,“ trval umíněně na svém dominikán.

„No, jak chcete,“ Andreas pokrčil rameny. Nechtěl zbytečně vyvolávat předem ztracené spory a raději se obořil na právě osvobozeného zajatce: „A ty běž, nebo tě ještě na cestu nakopnu!“

Willi Chmaták se zaškaredil a zároveň zamrkal na dominikána. Mohlo to znamenat cokoliv. Jedině on a ten, komu bylo mrknutí určeno, věděli své. Pomalu, důstojným krokem opustil jeden z nejobávanějších vídeňských lupičů vévodský hrad. Pavel ho s lehkým úsměvem sledoval.

„Co uděláme s těmi ostatními?“ zeptal se ještě hejtman.

„Zítra ráno ať visí! Můžeš to dát vybubnovat,“ přikázal mu Rudolf, otočil se a vracel do paláce.

V

Ráno na svatého Štěpána se na rynku před Hofburgem srotily zástupy Vídeňanů, aby byly svědky exekuce čtyř lotrů, kteří si dovolili vztáhnout ruku na vévodu Rudolfa a jen zásahem božím jim v tom bylo zabráněno. Na trámové konstrukci visely čtyři oprátky, které měl vídeňský kat Melichar Markgraber se svými pomocníky nasadit na krky dopadených výtečníků. Však už je vedly stráže, vyzbrojené sudlicemi a kopími, a v davu zvědavců to zašumělo vzrušením.

„Jsem nevinen, Bůh ví, že jsem nevinen,“ zvolal vysokým přeskakujícím hlasem jeden ze čtveřice, hubený uhrovitý mládenec s ohnivě rudými vlasy. Jeho další slova zanikla v rachotu bubnů.

„Hned čtyři popravy naráz, to se mi líbí,“ pochvalovala si pekařka Berta od Zvonu, která se protlačila do první řady a vzala s sebou i své čtyři děti, aby se poučily, jak to v životě chodí. „Jen se dobře dívej, Martine,“ nabádala nejstarší ratolest, která už u pekařské pece zastala notný kus díla.

„Mami, a přijdou pak duše těch pánů rovnou do nebíčka?“ zajímala se nejmladší Julinka.

„Kdepak, rovnou do pekla, dítě,“ poučil ji hrbatý kostelník od svatého Štěpána.

„To je dobře, že mrzne,“ pochvaloval si platnéř Jáchym. „Alespoň nám jejich mrtvoly dlouho vydrží a nezačnou se rozkládat a zapáchat.“

„Smrdět budou stejně,“ ozval kdosi v davu. „Vidíte, ten malý už má strachy zadělané nohavice.“

„Viděl jsem, jak se jeden popravovaný podělal, právě když ho vytahovali na šibenici,“ pochlubil se jakýsi pouliční povaleč.

„Štěstí, že jim vévoda neudělil milost, když máme vánoční svátky,“ ozval se znovu hrbatý kostelník. „To bychom o takovou krásnou podívanou přišli.“

„Vsadím se, že ani jeden z nich se nepodílel na vévodově přepadení,“ ozval se vytáhlý chlap s hlavou zpola zakrytou kápí.

„Ty jsi nějaký chytrý,“ okřikla ho pekařka Berta, ale Willi Chmaták – neboť to byl on – se jen samolibě usmál. Věděl přece své.

Ve stejné době vévoda Rudolf ještě spal spánkem spravedlivých, zatímco dominikán Pavel se už modlil v hradní kapli. Jako řeholník byl ostatně zvyklý vstávat brzo a ranní modlitba, při níž si mohl v klidu utřídit myšlenky a meditovat, byla jeho každodenním rituálem. V duchu vzpomínal na císaře Karla a mrzelo ho, že dosud od něj neobdržel žádný dopis, ba ani sebemenší vzkaz. Vysvětloval si to morovou nákazou, která zřejmě řádila v Čechách a možná i na Moravě, a ani poslové se proto neodvažovali na cesty. Co by asi tak císař řekl na jeho zamýšlenou intriku, která má znemožnit toho až chorobně ctižádostivého Habsburka? Nejspíše by se podivil a možná by měl obavy, zda to Pavlovi vyjde tak, jak zamýšlí. Jak Karel stárl, býval v těchto ohledech čím dál opatrnější. Ani se tomu nelze divit, je přece císař, pán světa, žádný z českých králů do té doby takového postavení nedosáhl, ačkoliv o tom jistě někteří z nich snili. Jenže každé vysoké postavení budí závist okolí. A proto: kdo dokáže odhadnout, co se ještě semele? Jistě, vedle vlastní slávou a mocí posedlého Rudolfa Habsburského jsou tu ještě Wittelsbachové, kteří se jen na oko tváří jako Karlovi přátelé. Ve skutečnosti mu však nikdy nemohou zapomenout ponížení, jehož se jim od něho dostalo. Uherský král Ludvík I. je sice s Karlem spřízněn, císařovna Anna je jeho neteř, jenže při své mocichtivé povaze možná sám pomýšlí na říšský trůn. A polský král Kazimír III.? Tento všemi mastmi mazaný intrikán je sice s Karlem rovněž spřízněn, leč jak se říkává, od takových příbuzných, Bože, ochraňuj nás. Ve Vratislavi si císař jistě zaváže slezskou šlechtu věrností, čímž Kazimírovi na chvíli takříkajíc vyrazí karty z ruky, leč kdoví, co bude zítra a pozítří? Ne náhodou vévoda Rudolf pošilhává právě po uherském a polském králi a možná by se s nimi rád paktoval. Pavel se však obával, že Karel dá v dané situaci přednost jednání s anglickým králem Eduardem III., který držel v zajetí jeho blízkého příbuzného, francouzského krále Jana II. Jak známo, Janovou první manželkou byla Karlova zesnulá sestra Jitka, kterou si Francouzi překřtili na Bonu, a on sám byl přece synem krále Filipa VI., nevlastního bratra Blanky z Valois, Karlovy první choti. Krev není voda a není divu, že se císař tak angažuje ve prospěch Janova propuštění. Jenže zatím za jeho zády kují jiní pikle…

Pavla na chvíli napadlo, zda svým působením ve Vídni nezanedbá něco jinde, kde se rýsují možná ještě nebezpečnější problémy. Nebylo snadné být císařovým nejbližším rádcem a agentem, zvláště při jeho občasné umíněnosti a zarytosti. Karel se vždycky dokázal tvářit jako někdo, kdo stojí nad věcí, kdo zvládne všechny problémy, ale dominikán dobře věděl, že tomu tak není. Lucemburk byl v leckterých ohledech zranitelný, však se to ukázalo doma v Českém království. Pavel si dobře vzpomínal, s jakou chutí se Karel pustil do sestavování českého zemského zákoníku, který dokonce nazval svým jménem – Majestas Karolina. Netušil přitom, jak špatně odhadl domácí šlechtu, které se nikterak nezamlouvalo například navrhované zrušení doživotního a dědičného zastávání zemských úřadů. Myslel si, že jako císař bude mít autoritu prosadit omezení moci předních panských rodů, a nedbal na varování věrných přátel, arcibiskupa Arnošta, Buška z Velhartic a konečně i samotného Pavla. Nakonec by nucen ustoupit, a aby nevypadal jako poražený, prostě prohlásil, že chystaný kodex shořel. To byl celý on! Než aby přede všemi uznal, že přecenil své síly, raději si vymyslel nějakou trapnou výmluvu. To jeho otec Jan by to nejspíše bral jako urážku svého majestátu a trucoval by někde na opačném konci Evropy v náručí nějaké kurtizány. Ať si vládnou sami, ti zvyjebaní čeští páni!