Hana Marie Körnerová

VE STÍNU ERBU

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová 2001, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-5368-5

Prolog

Léta Páně 1346 pasoval král Filip VI. z Valois jednoho ze svých vojáků jménem Simon Oursin, na rytíře. Stalo se tak po neslavné bitvě u Crécy (Kresčak), kde zahynula téměř celá královská jízda včetně mnoha urozených a vznešených pánů, mezi něž patřil i český král. Simonu Oursinovi však tato bitva přinesla štěstí. Vjel tehdy přímo do skupinky nepřátel zle dotírajících na osamoceného šlechtice, kolem něhož ležela hromada mrtvých nepřátel. Ta dokládala, že dotyčný rytíř je udatný a nadmíru zběhlý ve vojenském řemesle. Přesto mu hrozilo, že podlehne mnohonásobné přesile, neboť jeho kroužkové brnění rudlo na mnoha místech krví a pohyby paží byly stále pomalejší.

Simon zachytil ránu, která by rytíře zcela určitě usmrtila. On sám při tom utržil dlouhý šrám táhnoucí se z boku až na stehno. Tento šrám se zasloužil o jeho pozdější přezdívku „Kulhavý“. Nosil ji s pýchou, neboť zranění utržené v takové bitvě bylo stejně čestné a významné jako řád. Po zbytek bitvy zůstal Simon po rytířově boku, kryl mu záda a kosil dotírající nepřátele. Počínal si přitom tak dobře, že když konečně přišla posila, nebylo koho dobíjet. Teprve pak se dověděl, že zachráněný rytíř je hrabě z Montreux – jeden z králových oblíbenců.

Zranění se Simonu Oursinovi hojilo dlouho, ale on si nestěžoval. Nejlepší náplastí mu byla Montreuxova a později i králova přízeň okořeněná zmíněným slavným pasováním, k němuž se navíc vázal značný majetek. Králův dar novopečenému rytíři sestával ze tří vesnic, kovárny a mlýna. V největší vesnici jménem Rougerie stál i zanedbaný hrádek či spíše bývalá strážní věž postavená z červeného kamene, který dal jméno celé vsi (rouge = červená). Místní říkali hrádku zámek, ale to označení si pohříchu nezasloužil. Neforemný, nevzhledný, léta neobývaný. Jeho předchozí majitel se v něm nikdy neusadil a s klidným svědomím jej nechal zchátrat. Za své sídlo si zvolil mnohem pohodlnější dům v jiném kraji a na Rougerie nechal hospodařit správce.

Simon zpočátku učinil totéž, neboť zůstal v Montreuxově družině, s níž vybojoval řadu bitev. Časy byly bouřlivé a každý rytíř schopný udržet zbraň si pokládal za čest sloužit svému králi. Navíc kromě cti mohl získat další povýšení i slušnou kořist. Vojenské řemeslo kvetlo nebývalou měrou, vždyť doba, do níž se Simon narodil, bude jednou nazvána Stoletou válkou.

Když však Simon utržil další zranění, které ho na mnoho měsíců vyřadilo z boje, byl z královských služeb se ctí propuštěn. Na své panství se vrátil jako baron a co víc, přivážel s sebou i nemalou hotovost – vesměs válečnou kořist. Upadající majetek už finanční injekci nutně potřeboval.

Všichni v kraji očekávali, že si novopečený baron zařídí pohodlný dům ve městě, ale on se rozhodl jinak – usadil se přímo na zchátralém hrádku. Vojenská strohost Rougerie mu vyhovovala, navíc tu byla nepopiratelná výhoda – po nejnutnějších opravách a vyčištění vodního příkopu se hrádek stal nedobytnou pevností schopnou odolávat všem rozmarům válečných časů. To bylo pro Simona rozhodující. Nastěhoval se na Rougerie a vzal správu malého panství pevně do rukou. Osobně dohlížel na všechno, co mu náleželo, a patřičně ztrpčoval život bývalému správci i jeho pomocníkům. Dlouho mu ostatně nesloužili. Hned jak pronikl do chodu panství a poznal, že správce a jeho lidi hledí především na svůj zájem, propustil je. Zaměstnal pak několik vojenských vysloužilců, kterým se zjevně stýskalo po povelech a jasně formulovaných příkazech, a s nimi vedl panství sám. Postupem času přikoupil další mlýn a stal se tak výhradním pánem nad veškerým mletím v kraji. To přinášelo četné výhody a on jich dokázal využít. Jeho majetek neustále rostl a rozšiřoval se. Přibyly další polnosti, lesy, dva rybníky a lom. Simon získal těžební právo a stal se výhradním dodavatelem kamene na stavbu nově vznikajícího kláštera v Annecy.

Baron z Rougerie sklízel uznání, obdiv i závist – všechno, co nenadálý vzestup vždycky provází. Ať v dobrém či zlém – získal si pověst muže, s nímž je nutné počítat. Jeho cesta na pomyslné výsluní v kraji ovšem trvala léta. Zpočátku opatrní sousedé, ať z řad nižší venkovské šlechty či z vysokých měšťanských kruhů, vůči němu zachovávali odstup podbarvený nedůvěrou. O šest let později, v době, kdy dosáhl věku osmatřiceti let, byla situace úplně jiná. Stal se zámožným a důstojným mužem, jehož rad si vážili a naslouchali jim. Hrádek v Rougerie už nebyl pouhým hrádkem, ale hradem. Vzhledem i významem. A tak, když požádal o ruku osmnáctileté Marie Caroliny, jejíž rodina co do délky rodokmenu patřila k nejlepším v kraji, dostalo se mu kladné odpovědi. Otec Marie Caroliny baron Tillaux-Dantan si dobře spočítal všechna pro a proti. Jeho nejstarší dcera (měl ještě tři), byť krásná a urozená, mohla do manželství přinést krom svého původu jen to nejnutnější. V kraji se nějakou dobu spekulovalo o tom, jestli barona z Rougerie vedla k tomuto sňatku láska či snadno pochopitelná touha vylepšit svůj rodokmen. Ale ať to bylo jak chtělo, toto manželství se stalo jedním z nejvydařenějších v kraji, soudě alespoň z dochovaných zápisů a z toho, že bylo obdařeno sedmi potomky. Při porodu osmého dítěte dvaatřicetiletá Marie Carolina zemřela. Vdovec, přestože po uplynutí doby smutku dostal mnoho nabídek, se nikdy znovu neoženil.

Ze sedmi dětí se dospělosti dožily čtyři. Dva synové, dvě dcery. Starší Filip udělal oslnivou vojenskou kariéru, mladší Ludvík se výhodně oženil a rozmnožil rodinný majetek. Oběma dcerám zajistil baron de Rougerie vhodný sňatek, který je povznesl na společenském žebříčku.

O padesát let později patřila už rodina k výkvětu kraje a její členové se dostali přímo do královských služeb. V té době nejstarší ze synů barona de Rougerie obdržel za své služby panství Valandrey, k němuž se vázal titul hraběte, a s konečnou platností si tak otevřel cestu do velkého světa.

O tři sta let později patřil už rod Valandrey de Rougerie k pilířům království. Jeho mužští potomci byli dědičnými hrabaty, nositeli nejvyšších vyznamenání a vojenských hodností. Patřili k lidem honosícím se nejvýnosnějšími královskými úřady. K lidem, kteří se mohli zaštítit zvláštními výsadami.

Potomkům rodu ženského byl zajištěn odpovídající sňatek, a tak byla krev statečného vojáka Simona Oursina zvaného „Kulhavý“ postupně promíšena s krví nejvýznamnějších rodin v zemi. Stala se proto příliš vznešenou na to, aby si nějak podrobně připomínala minulost, z níž vzešla.

Zámek Rougerie prošel několika zásadními přestavbami a stal se půvabným venkovským sídlem – jedním z mnoha – kde rodina trávila ročně několik týdnů. Vznešený dům už dávno nikdo nespojoval s tím, co mu kdysi pomohlo k první radikální přestavbě: s mlýnem, kovárnou či kamenolomem. Tak přízemní věci byly odsunuty stranou; peníze, jimiž rodina disponovala nyní, pocházely výhradně z vojenských, diplomatických, politicky vhodných (a výnosných) záležitostí.

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Poprvé se ti dva spatřili na jaře roku 1751. Raymond Filip Louis Valandrey de Rougerie dovršil právě desátý rok svého věku, Frederice Anně Montelier bylo sedm. To jaro se jejich otcové dohodli na sňatku, který měl oběma stranám zajistit určité výhody.

Raymond jako mladší syn významného šlechtice (titul a většinu majetku dědil starší), pevně zakotveného v královských službách, přinášel do svazku své jméno a rodinné postavení: styky, známosti, úroveň.

Frederika byla dcerou muže, který se pohyboval v mezinárodních finančních kruzích, odkud vycházejí nitky, za něž se tahá při vysokých politických hrách. Nitky, které při správném vedení dokáží kácet trůny a měnit postavení sil mezi monarchiemi. Byl „mužem v pozadí“, ale toužil posílit svůj vliv ve Francii. Jeho skutečný majetek se neodvažovali odhadnout ani zasvěcení. Honosil se titulem vévody (duce), ale pocházel ze sicilské šlechty a proto byl jeho původ poněkud pochybný. Ve Francii – a v Evropě vůbec – se sicilským titulům nepřikládala velká váha. Bylo jich jednoduše příliš mnoho. Tolik vévodů a markýzů neměla celá západní Evropa dohromady. Zhruba před sto lety se totiž s tituly začalo na italském jihu a především na Sicílii doslova kupčit. Prvním impulsem byl nátlak, nebo spíše vydírání, kterým neapolská hrabata přinutila svého (španělského) místokrále, aby jim všem udělil vévodský titul. Protože tehdy potřeboval jejich pomoc ve válce s Francií, vyhověl jim. Nakonec se z touhy po titulech stal velmi výnosný obchod, na kterém sicilští místokrálové slušně vydělávali. Za odpovídající částku se mohl středně velký statkář stát markýzem, velkostatkář vévodou a obyčejný hrabě v první či druhé linii knížetem. Ve Francii se ovšem sicilský titul vévody rovnal sotva baronovi (tudíž nižší šlechtě) a v Německu byl zhruba na úrovni svobodného pána. Francouzské šlechtické rody odvozující svůj původ už od Karla Velikého by nikoho z této moderní aristokracie mezi sebe nepřijaly. O něco mladší rody (jako byl Valandreyův) měly jiné priority. Navíc oba pánové – Valandrey i Montelier – sledovali své vlastní politické a mocenské cíle. Sňatek mezi jejich dětmi byl výsledkem dlouhých úvah a rozprav nejen v rodinném kruhu, ale i mezi stoupenci vlivných politických proudů v zemi.

Ti, jichž se celá záležitost týkala osobně – Raymond a Frederika – neměli o pozadí připravované transakce ani ponětí. A také je v jejich věku nezajímala. Frederika byla příliš malá na to, aby věc vůbec pochopila, a Raymond cítil nechuť, neboť mu otec zdůraznil, že se jedná o nevyhnutelnou povinnost.

K sepsání a zpečetění smlouvy se oba pánové sešli s rodinami na jednom z vévodových venkovských sídel.

Frederiku oblékli do modrých slavnostních šatů, které nenáviděla, protože měly spoustu krajkových volánů vzdouvajících se až k bradě. Chůva jí navíc stáhla vlasy dozadu, trochu je namočila, aby lépe přilehly k lebce, a v týle je upevnila velkou hedvábnou stuhou. Z pramenů vlasů nad čelem pak vytvořila obrovskou tuhou loknu, která přes všechnu její snahu vypadala pořád trochu jako jitrnice. Účes zužoval oči a silně zakulacoval už tak buclatý a pihovatý dětský obličej.

Raymonda – divokého, vzdorovitého a silně prostořekého – musel otec důrazně napomenout, aby zachoval vážnou, ale přesto vlídnou tvář.

„Jsi Valandrey de Rougerie!“ opakoval přísně. ,,A ta dívka je tvoje budoucí žena. Na tom, jak se dnes budeš chovat, možná záleží osud mnoha stovek lidí. Nezapomeň na to!“

Do salonu vešel chlapec po otcově boku. Zachmuřený, nevlídný. Vévoda z Montelier ho uvítal, jako by si ničeho nevšiml.

Holčička s chůvou přišla jako poslední. Nadýchaná, pihovatá, s buclatýma rukama a nohama vykukujícíma z dlouhých nabíraných kalhot.

Nelíbila se mu. Vypadala jako tlustá nudná holka a její pihy mu připomněly mladší sestru, kterou upřímně nesnášel. Zaobíral se svými pocity nechuti tak intenzivně, že si vůbec nevšiml jejího vzdorovitého pohledu.

Ani ona jím nebyla nadšena. Řekli jí, že se setká s chlapcem, za něhož se v dospělosti provdá. Už byla na dvou svatbách a obě se jí líbily. Nabízely spoustu zábavy, báječného jídla a také určitou svobodu, protože o svatbě i chůva polevila v ostražitosti a nechala ji uprostřed klubka dětí bez dozoru. Frederika tehdy poprvé ochutnala sladký likér vonící mátou, bylo jí pak do smíchu a vůbec nezvracela jako sestřenice Yveta. Maminka měla tehdy s chůvou dlouhý a hlasitý rozhovor a chůva pak řadu dní chodila se začervenalýma očima a neustále posmrkávala a vzdychala.

Frederika se teď držela chůvy za ruku a když chůva jemně, ale nesmlouvavě ruku vyprostila a odešla, zůstalo děvčátko stát na místě a nepohnulo se ani o píď, třebaže je otec vlídnými slovy pobízel.

Stály pak proti sobě – dvě vzdorovité, zamračené děti – a měřily se kradmými, nevlídnými pohledy, zatímco otcové nad jejich hlavami rokovali a matky ve vedlejším pokoji napomínaly ostatní děti, aby nehlučely a byly trpělivé.

Když už rokování trvalo příliš dlouho a dokonce se zdálo, že pánové na přítomnost Frederiky a Raymonda zapomněli, nevydržel chlapec zachovávat kamennou tvář a zašklebil se. Použil nejpohrdavější úšklebek, jaký znal a jakým obvykle častoval neúspěšné soupeře při hrách, neboť pohrdání mu zajišťovalo převahu. Holčička ji silně narušila, protože nereagovala ani údivem, ani sklopením očí, jak očekával. Místo toho vyplázla jazyk a obrátila oči v sloup, aby mu naznačila, jak jeho hereckým vystoupením pohrdá.

Rychle nafoukl tváře, zašilhal a prstem ukázal směrem k ní, aby nebyla na pochybách, koho tím předvádí.

Holčička si položila dlaň na žaludek a obličej zkřivila do grimasy napodobující zvracení.

Okamžitě udělal totéž a prstem si navíc zaťukal na čelo. Víc už nestačil. Otcův úsečný hlas přetrhl další pantomimu v půli.

„Raymonde!!!“

Chlapec okamžitě ztuhl a obličej se mu během vteřiny vyhladil do bezvýrazné masky. Holčička sklopila oči a zatvářila se nevinně.

„Raymonde, odveďte slečnu Frederiku za ostatními do knihovny,“ řekl hrabě Valandrey a měřil si přitom syna přísným pohledem plným nesouhlasu.

„Ano, otče. Jak si přejete.“

„Doufám, že přitom nezapomenete na svou vrozenou rytířskost!“ dodal hrabě odměřeně.

Poslední větu považoval chlapec za velmi nespravedlivé pokárání. Přijal je se vzdorovitým výrazem ve tváři, do níž se pomalu vkrádala červeň. Měl zlost, že se nechal tak hloupě přistihnout. Navíc se mu ta holka nepokrytě šklebila, ale tvář měla sklopenou, takže do ní stojící muži neviděli. Bavila se jeho ponížením!

Jen počkej, pomyslel si vztekle, tohle ti neprojde. To ti nedaruju!

Protože se na něj oba muži upřeně dívali, přemohl se, vysekl zdvořilou poklonu a ukázal ke dveřím.

„Prosím, slečno.“ Kráčel po jejím boku, otevřel dveře, s další úklonou ustoupil a nechal ji projít jako první.

V knihovně nikdo nebyl. Matky a chůvy usoudily, že neustále napomínat děti, aby nehlučely a nerušily jednání za dveřmi, je nad jejich síly a vyvedly celé neklidné klubko ven do zahrady.

Taková situace přišla Raymondovi vhod. Zastavil se hned za dveřmi, jakmile zjistil, že jsou sami. Předstíraná zdvořilost se okamžitě vytratila.

„Ty mrňavá protivná zmije,“ řekl, ,,snad si nemyslíš, že jsi vyhrála!“

Zatvářila se pohrdavě. ,,Nad tebou vždycky. Tvůj vychovatel řekl mojí chůvě, že jsi hloupý kluk. Neumíš ani pořádně číst a psát!“ Nebyla to pravda, vymyslela si to právě teď, ale jeho ta poznámka rozběsnila.

„A zvítězit nad hlupákem není nic těžkého,“ dodala, ale to už se pohnul a oběma rukama do ní strčil.

Udělala pár vratkých kroků dozadu, ztratila rovnováhu a upadla na vyleštěnou podlahu. Trochu to žuchlo, jak dosedla na zadeček, a zůstala sedět s nabíranými sukněmi rozprostřenými do vějíře.

„Čtení a psaní je dobré tak pro písaře,“ řekl jí ze své výšky. ,,A já písařem nikdy nebudu. Já jednou budu maršálem Francie!“

„Ty budeš především vždycky hlupákem,“ řekla holčička a snažila se, aby jí z hlasu nezazněla bolest. Naražená kostrč ji pálila, ale ona by to ani za nic nedala na sobě znát.

„Budeš hlupákem, který používá sílu, když mu dojdou slova! Hrubost je projevem těch, kteří nedokáží používat rozum!“

„Nevytahuj se!“ zarazil ji. ,,Jestli ti tvoji učitelé vtloukají do hlavy takovéhle nesmysly, měl by je tvůj otec vyhodit!“

Přikročil k ní a natáhl ruku. ,,Jestli se mi omluvíš, pomůžu ti vstát. Sama se s těmi sukněmi nikdy nezvedneš.“

„Za co se ti mám omluvit? Za to, že jsi hlupák?“

„Omluvíš se mi, protože jsi mě urážela. A také za to, že jsi tvrdila, že nade mnou můžeš vyhrát. Sama ses přesvědčila, že to nejde!“

Ignorovala jeho ruku a řekla: ,,Nikdy mě k ničemu takovému nedonutíš, protože to není pravda. Ty nade mnou zvítězit nemůžeš! Ani dnes, ani nikdy jindy!“

Oči se mu zúžily: ,,Jen počkej, až se s tebou ožením! Budeš mě muset poslouchat na slovo. Pak si povíme, kdo vyhrál a kdo je chytřejší!“

Frederika před chvílí zaslechla kroky blížící se ke dveřím. Raymond je ve svém bojovném zápalu zcela přeslechl.

„Ty to určitě nebudeš,“ stačila ještě pronést, než se dveře rozlétly a na prahu se objevili oba otcové přilákaní ranou, kterou způsobil její pád.

„Co se to…“ začal vévoda, ale zbytek věty už nedokončil.

Holčička si rukama zakryla tvář a úpěnlivě se rozplakala.

Hrabě Valandrey tvrdě uchopil syna za límec a strhl ho dozadu. Poslední, co Raymond při potupném vyvlečení z pokoje viděl, byl vítězný Frederičin úsměv. Objevil se na nepatrný okamžik ve chvíli, kdy vévoda holčičku zvedl ze země a v náručí ji odnášel pryč. Ten úsměv provázený pohrdavým pohledem byl více než výmluvný: Tak vidíš, kdo z nás dvou vyhrál!

Kapitola 2

„A tehdy mě otec seřezal tak, že jsem se nemohl týden posadit do sedla,“ řekl Raymond a zasmál se. ,,Ta malá zmije opravdu vyhrála a já jsem celá léta myslel na to, jak jí to oplatím. Ale už jsme se nesetkali, rodiče zřejmě usoudili, že jedno střetnutí úplně stačilo.“

Odhodil stéblo a posadil se. Jeho dva druzi dál leželi v trávě, opodál se povalovaly jejich zbraně a u stromu na kraji paseky stáli tři upoutaní koně.

„Jak je to dlouho?“ zeptal se černovlasý opálený mladík opírající se hlavou o mechem porostlý pařez.

„Od toho výprasku? Jedenáct let. To znamená, že jí je dneska osmnáct. Osudné datum, na kterém se naši otcové dohodli. Za necelý týden si ji povedu od oltáře. Neveselá vyhlídka, co? Je nepříjemné být pouhým mladším synem a muset se ženit pro majetek.“

Všichni tři se zasmáli.

„Tváříš se, jako bys hodlal od základu změnit svůj dosavadní život,“ řekl snědý mladík, kterého ostatní oslovovali Paule. ,,Jako bys počítal s tím, že se ode dneška zavřeš na venkově a budeš s jejím věnem hospodařit na svém zanedbaném panství.“

„Nestraš!“ řekl Raymond, ale Paul ještě neskončil.

„A taky si s ní každou noc pěkně vlezeš do postele a za rok už budeš vychovávat prvního potomka, za dva roky dalšího a dalšího…“

Všichni se znovu zasmáli, Raymondův smích zněl nejpobaveněji.

„No, myslím, že něčeho takového se opravdu nemusíte obávat. Já nejsem ten správný typ pro venkovský domácí život. Nebýt té smlouvy, nikdy bych se neženil. V jednadvaceti? Když mi u nohou leží celý svět? Všechny krásné ženy, všechna dobrodružství, která jsem ještě nestačil prožít? Ne, to rozhodně nemůžu vyměnit za křeslo u krbu a noci vedle kolíbky.“

„Já si to myslel,“ řekl Paul. ,,Ale přesto – nějakou dobu s ní přece jen budeš muset strávit. Alespoň tu nejnutnější, které se říká líbánky. Ale co, třeba budeš příjemně překvapen.“

„To těžko. Co asi mohlo vyrůst z přechytralé tlusté holky, která se mi pomstila tím nejprimitivnějším a zároveň nejúčinnějším způsobem? Nejspíš tlustá, ještě přechytralejší slečna. Co já vím, posledních deset let strávila v klášteře v Saint Sebastianu. Otec ji tam strčil hned, jak zemřela její matka a zřejmě ji tam rád zapomněl. Tlustá, zbožná, důležitá.“

„To zní dost odpudivě,“ řekl třetí mladík, který dosud nepromluvil. ,,Ale možná se opravdu pleteš. Já se nemohu zbavit pocitu, že jsem tu slečnu viděl. Moje sestra Clara, jak víte, je ve stejném klášteře. Když jsme ji s matkou byli vloni navštívit, viděl jsem v hovorně pár velmi pěkných dívek. To víte, že jsem měl oči otevřené. A jedna z těch dívek byla určitě ona. Mohl bych na to přísahat!“

Raymond zpozorněl. ,,Pihovatá, kudrnaté vlasy neurčité myší barvy,“ snažil se napovědět. ,,Měkká a tučná. Vzbuzuje dojem, že když do ní šťouchneš prstem, zaboří se ti jako do čerstvě vykynutého těsta.“

„Ne! To ani náhodou! Půvabná, štíhlá, světlovlasá. Spíš drobná.“

„To jsi určitě viděl jinou dívku, Louisi,“ řekl Raymond a přesvědčení v jeho hlase bylo tak silné, že mladík zaváhal.

„No, bylo tam víc dívek, ale já se domnívám, že mi moje sestra ukazovala právě tuhle.“

„Bohužel asi ne. Ty ses zaměřil na tu nejhezčí a nic jiného jsi nevnímal. Určitě tam musela být kromě té, co se ti tak líbila, ještě nějaká taková, o které jsem mluvil já.“

Louis se zatvářil nejistě. ,,Nějaká taková tam opravdu byla, ale já jsem si skoro jist, že ona to být nemohla…“

„Nesnaž se mě utěšovat,“ řekl Raymond. ,,Je to zbytečné. I ta nejmilosrdnější lež bude stejně krátkodobá. Politická situace dozrála, jak pravil můj otec, a sňatek se slečnou Frederikou je v této době tím nejlepším tahem. Už za týden, pánové, se všichni přesvědčíme, kdo z nás dvou měl pravdu.

„Louisi,“ obrátil se na přítele, ,,vsadím se s tebou o sud našeho nejlepšího červeného, že pravdu jsem měl já, ne ty.“

Louis pokrčil rameny. ,,Dobrá, souhlasím.“

„Ale na oplátku mi oba slíbíte,“ pokračoval Raymond, ,,že po celou dobu svatby udržíte vážnou tvář. Kdybyste se ještě vy dva měli smát, bylo by to na mě přece jen příliš. Ten den bude zkouškou odvahy i bez toho!“

Oba mladíci vypukli v řehot. ,,Přísaháme!“ slíbil Paul.

Raymond vyskočil ze země a zamířil ke koním. ,,A teď, pánové,“ řekl přes rameno, ,,přejdeme od věcí nepříjemných k příjemným. Kdo z vás to říkal, že u Zlatého hroznu mají novou mladičkou sklepnici?“

„Já,“ přihlásil se Louis.

„A je opravdu tak hezká?“

„Hezká?“ Louis oběma rukama naznačil kyprou ženskou postavu. ,,Je překrásná, pánové!“

Se smíchem se vyhoupli do sedel a zamířili z kopce pod lesem do údolí, kde mezi korunami stromů probleskovaly červené hřebeny vesnických střech.

Kapitola 3

„Měla byste se tvářit o něco veseleji, slečno Frederiko,“ řekla už poněkolikáté upjatá dáma v černém. Vypadala nespokojeně a trochu křečovitě, jako by ji tlačily boty nebo korzet. Frederice se nelíbila, ale otec řekl, že je to její nová společnice a bude ji teď všude doprovázet. Frederika se s tím chtě nechtě musela smířit. Dobře věděla, že „společnice“ je jen zdvořilý výraz pro dohlížitelku a strážkyni a v duchu jí proto říkala Cerberus. Cerberus se vlastním jménem nazýval slečna Amélie Marcová. Slečna pocházela ze zchudlé vzdálené větve Montelierů, bylo jí jednatřicet a od své svěřenky se nehnula ani na krok.

Frederičin otec nejspíš věděl, proč dceři opatřil právě takovou společnici. Znal svou holčičku opravdu dobře a byl si vědom, že léta v klášteře ji nenaučila poslušnosti, ale pouze tomu, aby dokázala skrývat myšlenky, které by se mu nelíbily. K oněm buřičským myšlenkám patřila i ta, že se nikdy neprovdá za Raymonda Valandreye. Dobře si pamatoval, jak opakovaně prohlašovala, že žít vedle takového hejska s mozkem žoldnéře se rovná očistci a ona neprovedla nic, aby si takový trest zasloužila. Šla dokonce tak daleko, že přesvědčila svou o tři roky mladší sestru Viktorii, aby o Raymonda projevila zájem.

„Ti dva by se k sobě hodili mnohem víc,“ tvrdila otci při jeho poslední návštěvě. ,,Viktorii také nezajímá nic jiného než hlouposti…“

Tehdy se na ni rozkřikl. Přestože byla jeho mazlíčkem, vyčetl jí přezíravost, nadutost a pohrdání slabšími.

„Nejsi o nic lepší než Viktorie,“ řekl jí chladně. ,,To, žes přečetla víc knih a umíš překládat latinské verše, jako když bičem mrská, z tebe nedělá lepšího člověka. Naopak. Pokud všechno to učení v tobě vzbudilo jen nezdravou pýchu, pak lituji, že jsem ti je nezakázal. Pro ženu je stejně zbytečné. Dovolil jsem ti je jako dětskou zábavu, ne jako životní náplň. Tebe bude svět posuzovat podle toho, jak dobrá budeš manželka. Kolik porodíš svému choti synů a jak dokážeš nakládat s rodinným majetkem. Jak vlídná dokážeš být k jeho přátelům a obezřetná k nepřátelům. A pokud máš dost zdravého rozumu, znalost latinských veršů si necháš pro sebe. Ve společnosti bys byla jen pro smích.“

„To není spravedlivé!“ řekla tehdy, ale otec jen pokrčil rameny. ,,Život není spravedlivý. Je takový, jaký musí být. Spravedlivý dokáže být pouze Bůh.“

„Měla jsem tedy zůstat raději v klášteře! Vrátím se!“

„Na to už je pozdě!“ odpověděl a pak jí vzal i poslední naději. ,,Navíc mě matka představená ujistila, že ty se pro řeholní život nehodíš. Nejsi ani pokorná, ani poslušná. Jsi tvrdohlavá, umíněná, nedokážeš se sklonit před autoritou a dokonce se snažíš prosazovat vlastní názory! Něco takového je naprosto nepřípustné. Budeš se to muset odnaučit, jinak si připravíš v životě mnohá trápení!“

S tím se s ní rozloučil a nechal ji vzdorovitou a také bezmocnou napospas tíživým myšlenkám o budoucnosti.

Když pro ni přijel, aby ji odvezl z kláštera – to bylo deset dní před svatbou – přivedl s sebou slečnu Amélii Marcovou a ta se od Frederiky od té chvíle nehnula ani na krok. Cerberus!

„Měla byste se tvářit o něco veseleji, slečno Frederiko,“ řekla slečna Marcová znovu. Děvče ji neuznalo za hodnou odpovědi, jen sebou popuzeně trhlo, když ji mladá a nepříliš obratná komorná už podruhé zatahala kartáčem za vlasy.

„Proboha, co se mi to na té hlavě snažíš vytvořit,“ ozvala se nakonec mrzutě. ,,To je taky za trest?“

„Promiňte, slečno.“ Komorná vypadala provinile. ,,Musím vám ty vlasy sčesat hladce dozadu, jinak na nich nebude držet ani věnec, ani závoj. Obojí je velmi těžké.“

„Ano, to máš pravdu. Je to ještě těžší, než jsem si myslela,“ řekla Frederika tak trpce, že na ni komorná udiveně pohlédla.

Dveře do šatny se otevřely. Vešly tři starší dámy se zjihlým výrazem ve tváři.

„Tady máme naši krásnou nevěstu,“ řekla nejstarší z nich. Tu Frederika znala, byla to jedna z mnoha tet, pratet či sestřenic Raymonda Valandreye. Těch dam byl zřejmě plný dům a Frederika nepřestávala žasnout nad tím, kolik příbuzenstva se sešlo k tak obyčejné svatbě. Vždyť Raymond byl pouhý mladší syn!

Raymondův starší bratr Hugo, příští hlava rodu, tu byl samozřejmě také. Podmračený, málomluvný, působící dojmem tvrdého, uzavřeného člověka. Dědic jména, titulu, majetku, pán nad osudy a životy mnoha lidí. O dvanáct let starší než Raymond. Ženatý, bezdětný. O tom posledním se po salonech i chodbách hodně šuškalo a ještě víc spekulovalo. Bezdětný! Pět let ženatý a stále bezdětný! Jeho manželka Kornélie přijela s ním: bledá zakřiknutá tmavovláska, která se ani jednou neusmála. I ona nepochybně slyšela zlomyslné řeči vedené za hradbou vějířů a krajkových kapesníčků a viděla zkoumavé pohledy upřené na své ploché břicho. Pořád ploché. Frederice jí bylo nesmírně líto. Lidská bytost ponížená k tomu, aby byla pouhou schránkou příštího dědice rodu a jména. A pokud se jako schránka neosvědčí, je možné ji – sice s nepříjemným dohadováním, přesto však poměrně snadno – vyměnit za jinou. Nejhorší bylo, že i ona si to zřejmě uvědomovala a to vědomí ji ještě více znejisťovalo a ponižovalo. Těžko mohla najít porozumění a podporu u svého manžela, který na ni hleděl s výčitkou, či u jeho příbuzných, kteří už dopředu spekulovali s její schopností či neschopností porodit budoucího dědice.

Tři dámy, které předtím vešly do Frederičina pokoje, si dívku prohlédly od hlavy až k patě, pak znalecky ohmataly svatební šaty, zhodnotily jejich kvalitu, promnuly závoj a načechraly věnec.

Frederika je sledovala se špatně zakrývanou nechutí, neboť se nemohla zbavit dojmu, že totéž by nejraději udělaly s ní. Kdyby mohly, znalecky by ohodnotily hustotu vlasů, pevnost zubů a kloubů, pružnost pleti a šířku boků. Ne, ona sice nemusela fungovat jako schránka pro pokračovatele rodu, od ní se nečekalo, že porodí nového hraběte. Ona fungovala jen jako smlouva. List s pečetěmi zaručující oběma stranám výhody a jistoty. Čím víc potomků porodí, tím bude smlouva pevnější. To bylo jen o něco méně pokořující než to, co ve svém postavení musela snášet Kornélie.

Všechny tři dámy Frederiku ještě jednou zobjímaly a na rozloučenou se o ni otřely hojně napudrovanými tvářemi a parukami, z nichž to čpělo vyčichlými parfémy a starobou.

Když konečně odešly, popadla Frederika džbán, nalila si plné umyvadlo vody a zlostně si vydrhla tvář, nic nedbajíc na nesouhlasné pohledy slečny Marcové.

„Možná byste mi měla opatřit novou vodu,“ řekla stroze, když viděla, že se slečna chystá k proslovu. ,,Jestli přijde ještě nějaká návštěva, nebude mi zbytek ve džbánu stačit. Od rána se sem ty sudičky trousí jako procesí.“

„Všechny ty návštěvy byly velmi milé,“ podotkla slečna Marcová důstojně, ale Frederika po ní jen loupla pohledem a posadila se na taburet, u něhož čekala komorná, aby dokončila účes.

Frederika měla pravdu. Od rána se v jejím pokoji, který se proměnil na šatnu, netrhly dveře. Otec, dvě sestřenice, několik tet, kmotři. A ze strany Valandreyů totéž, jen ve větším množství.

Všichni na ni byli zvědaví, všichni ji chtěli spatřit na vlastní oči. Všichni kromě jednoho: Ženich se ani neobjevil, nevzkázal pozdrav, ani neposlal drobný dárek, jak bylo zvykem. Slečna Marcová a všechny tety a pratety neustále zdůrazňovaly, že ženich nesmí spatřit nevěstu před obřadem, neboť by to přineslo do manželství smůlu, ale Frederika věděla své. Pokořil ji. Dal jí na vědomí, že se stejně jako ona podrobuje nevyhnutelnému. Ani náznak zdvořilosti, ani jiskřička snahy o zachování slušnosti. Zůstal stejný!

Ne, nikdy nezapomněla na jediné setkání v dětství. Na vyčouhlého výrostka se světlými vlasy přilíznutými k hlavě tak těsně, že se zpočátku zdálo, že ani žádné vlasy nemá. Na zlomyslný lesk modrých očí. Na surovost, s jakou ji srazil k zemi, na výsměch a pak na sladké zadostiučinění, když ho jeho otec vyvlekl za límec ven a tam mu podle slov očitého svědka pořádně napráskal. A nezapomněla ani na to, jak jí Raymond na rozloučenou řekl: ,,Uvidíme, kdo z nás dvou nakonec vyhraje! Až se s tebou ožením!“

Byla to velmi nenávistná výhrůžka a Frederiku vůbec nenapadlo ji podceňovat. Ale nemohla se s obavami nikomu svěřit. Matku neměla a i kdyby ji měla, velmi pochybovala o tom, že by s ní mohla hovořit o takových věcech. Matky a dcery v jejich postavení si nikdy nebyly tak blízké, aby mezi nimi mohlo vzniknout nějaké žensky důvěrné pouto. Snad ještě s chůvou, která jí byla po celé dětství nejbližším člověkem. Jenže chůvu vévoda propustil hned poté, co na neštovice zemřeli dva mladší Frederičini bratři. Stalo se to v době, kdy byla Frederika v klášteře a proto se nikdy nedověděla, kam chůva odešla.

S obavami z manželství se nemohla svěřit ani otci, protože ten by je označil za dětské rozmary. Onu dávnou scénku z dětství charakterizoval jako nevinné, roztomilé škádlení. Navíc – byl to muž. Jak by mohl chápat, co cítí dívka, která se měla stát politickým rukojmím. Vždyť on sám to rukojmí Valandreyům nabídl! A byl pyšný na to, že s Raymondovým otcem uzavřel výhodnou smlouvu, která zajišťovala jejich dětem budoucnost. Očekával poslušnost a vděk, ne revoltu. Kdo by také revoltoval! Vždyť mladí lidé v postavení Frederiky a Raymonda byli už od dětství vychováváni k tomu, že příslušníci jejich vrstvy se nežení a nevdávají z lásky, ale z politických či ekonomických důvodů. Manželství z lásky bylo dobré jen pro ty, co neměli nic. Ovšem nikdo z Raymondových a Frederičiných kruhů se nemusel lásky vzdávat. Vždyť o čem jiném by byl život, kdyby neexistovaly všechny ty drobné flirty, tajná galantní dobrodružství, milostné intriky i velké šťavnaté aféry, zaměstnávající jazyky těch, kterým už nebylo z věkových důvodů dovoleno se na nich podílet.

Láska byla buď cosi poeticky vznešeného, nebo naopak živočišně přízemního, co se nijak neslučovalo s vážnou a důležitou institucí zvanou manželství. Manželství byla nutnost, povinnost, závazek. Záleželo jen na výběru partnera, zda ten závazek bude snesitelný či nesnesitelný. Frederika měla odjakživa obavy, že právě ona okusí druhou variantu.

Nesnesitelný Raymond! Co mohlo vyrůst z nemožného, povýšeného kluka, který ubližuje malým děvčátkům a už v deseti prohlašuje, že bude maršálem Francie! Nafoukaný, násilnický a militantní tvor! Bůh jí pomoz to vydržet.

Nikomu neprozradila své obavy, nikomu nepřiznala, že má strach a zároveň cítí vzdor. Vzdor silnější než všechny ostatní už tak dost nepříjemné pocity.

Frederika byla prostě Frederika a už od malička si jen máloco dala líbit. Mívala problémy, když se odmítala podřídit chůvě jen proto, že byla dospělá a tudíž neomylná, nebo mladším bratrům jen proto, že to byli budoucí muži! Budoucí! Jak směšné! S nechutí se podřizovala i přísnému klášternímu řádu prostě jen proto, že to byl klášterní řád.

I přes přísnou výchovu v ní zůstávalo hodně vzdorovitého a samostatného, o čemž se její učitelé doma i v klášteře vyjadřovali jako o neženském rysu povahy. Nebyla poddajná, ale dosud jí to procházelo, neboť ruce jejího mocného otce dosahovaly až za klášterní zeď. Kdyby byla dcerou někoho méně vlivného, nebylo by jí tolik tolerováno. I tak měla ze všech chovanek nejvíce trestů. Většinou spočívaly v opisování kázání, v postech nebo v nocích strávených ne v ložnici, ale ve studené cele bez lůžka. Tam se dalo pouze stát nebo klečet na ohlazeném klekátku před křížem. Všechny řádové sestry ale soudily, že u Frederiky se veškeré tresty míjejí účinkem. Nestala se ani poddajnější, ani pokornější a už vůbec ne „ženštější“.

Přesto většina chovanek (a dokonce i jeptišek) litovala jejího odchodu. Byla veselá, vtipná a přestože její otec dával klášteru největší dary, nikdy toho nevyužila, aby si vymohla před ostatními nějaká privilegia, jako to dělávaly ostatní bohaté chovanky.

Protože bylo všeobecně známo, že se má provdat za mladšího syna jedné z nejvýznamnějších rodin v zemi, sledovala spousta dívek její odchod z kláštera s tichou závistí. Zvláště ty, co patřily k méně šťastným, jimž se díky mizivému věnu mohlo o sňatku jen zdát, nebo k těm, které už věděly, že se provdají za dvojnásobného či trojnásobného vdovce, nemocného staříka, případně vyhlášeného lakomce. Frederika měla podle všeobecného mínění obrovské štěstí.

Tím nepochopitelnější se dívkám zdálo, že odchází z kláštera s takovou nechutí a že se na nadcházející svatbu vůbec netěší. Co by za to mnohá z nich dala, kdyby mohla být hlavní postavou při události, na níž se sejde určitě víc než dvě stě lidí!

Mezi Frederičiny oblíbené družky patřila černooká kudrnatá Barbara, která také nejčastěji bývala její spoluvinicí v drobných naschválech, které prováděly zbožným sestrám. Frederika se jí už málem svěřila, ale pak, zcela náhodou, vyplynulo z nevinného rozhovoru, že Barbara patří k četným Raymondovým příbuzným. Pocházela sice až ze čtvrtého kolena, ale hrdě se ke svému příbuzenství hlásila a Frederice s nadšením oznámila, že možná dostane i pozvání na svatbu. Frederika si proto nechala své pocity a stesky pro sebe. Nemohla se svěřit ani mladší sestře, neboť po matčině smrti si ji vzala pod ochranná křídla otcova sestra žijící v Paříži. A nikoho jiného po smrti mladších bratrů už neměla.