Vlastimil Vondruška

APAGE SATANAS!

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2010

© Mapa AlenaVondrušková, 2010

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2010

ISBN 978-80-243-5279-4

Mé ženě Aleně

Část první

LUDMILA

I. KAPITOLA

První český král Vratislav měl příliš mnoho synů a ti dali život zástupu potomků. Snad žádný vládnoucí rod křesťanské Evropy nebyl v polovině 12. století tak početný jako Přemyslovci. Proto bylo vládnout v Čechách nesmírně obtížné. Ale ještě obtížnější bylo nevládnout. Tohle si syn knížete Soběslava I. Oldřich Přemyslovec uvědomoval až příliš jasně.

Podle stařešinského zákona přešla vláda po otcově smrti na jeho bratrance Vladislava II. Oldřich měl štěstí, podařilo se uprchnout ze země včas. Jeho staršího bratra Soběslava však český kníže zajal a uvěznil na Přimdě. Oldřich Přemyslovec pak žil řadu let na dvoře císaře Fridricha I. Barbarossy.

I když Vladislav II. patřil k císařovým spojencům a dokonce od něj za vojenskou pomoc u Milána obdržel titul krále, císař si Oldřicha Přemyslovce ponechal na svém dvoře jako pojistku proti českému králi. A když začal stárnoucí Vladislav II. dělat chyby a Fridricha I. Barbarossu urazil tím, že se vzdal trůnu ve prospěch svého syna Bedřicha, aniž nejdříve požádal císaře o souhlas, císař se rozhodl jednat. Nejprve donutil českého krále, aby propustil svého bratrance Soběslava z vězení. Pak ho povolal k soudu a tam jeho syna Bedřicha zbavil vlády.

Oldřichovi symbolicky předal pět korouhví na znamení, že ho ustanovuje českým knížetem. Zatímco osvobozeného Soběslava čeští předáci vítali, na jeho bratra Oldřicha Přemyslovce se dívali s nedůvěrou. Císař ho ustanovil vládcem bez jejich souhlasu. A to v Čechách nikdy neměli rádi.

Oldřich se dlouho radil se svým starším bratrem a nakonec se dohodli na nejlepším řešení. Oldřich Přemyslovec se vzdal stolce, na který usedl jeho bratr jako kníže Soběslav II. On sám se ujal správy Olomoucka. Jenže už za tři roky bylo všechno jinak. Soběslav II. žil příliš dlouho ve vězení a jeho úsudek to velice poznamenalo. Byl podezřívavý a svárlivý a nakonec se začal zabývat myšlenkou, jak se zbavit i svého bratra. Odňal mu Olomoucko a svěřil mu správu bezvýznamného kraje na severu Čech.

Oldřich Přemyslovec si nedělal iluze, že by mu měl být kníže Soběslav II. vděčný. Něco takového Přemyslovci neznali. Ale považoval se za cenného spojence a dlouho se mu dařilo výpady svého staršího bratra mírnit a odvracet. Jenže pak se oblíbencem Soběslava II. stal jistý Hynek, původně bezvýznamný vladyka ze severních Čech. Někteří velmožové o něm s pohrdáním říkali, že by se měl spíše nazývat Berkou, protože byl více lupič než knížecí služebník. Hynek zvaný Berka nenáviděl Oldřicha Přemyslovce, protože mu vadil jeho vliv na severu země. Na tuhle krajinu si dělal zálusk on sám.

V roce 1177 se spory vyhrotily. Oldřich Přemyslovec se musel rozhodnout. Byl pozván do Prahy, aby se hájil proti novým obviněním, která Hynek zvaný Berka vznesl. Vše byly hloupé a nepodložené lži, ale kníže Soběslav II. jim ochotně naslouchal. Přátelé Oldřicha varovali, že o vině je rozhodnuto předem a lepší by bylo, aby na Pražský hrad nejezdil vůbec.

Oldřichovi bylo přes čtyřicet let. Řada jeho sourozenců a bratranců se tak vysokého věku nedožila. Své si na tomto světě užil. Ale nyní ho stíhaly jen samé rány. Nedávno mu zemřela manželka Cecílie Durynská. Na něm samotném mu vlastně už ani nezáleželo. Jediné, proč měl ještě důvod žít, byla dcera Marie.

Děvčátku byly teprve tři roky, ale i kdyby se Oldřichovi podařilo i tentokrát odvrátit výpady jeho staršího bratra, dříve nebo později ho stejně nechá kníže Soběslav II. zavraždit. A co pak bude s jeho dcerou? Lepší bylo vyřešit tuhle věc jednou provždy. Přemýšlel o tom již mnohokrát. V duchu znovu probíral své argumenty a kroky, které by měl udělat. Dopil číši a vstal. Rozhodl se. Věděl, že to je poslední věc, kterou může pro svou krev udělat. Kdo ví, co bude zítra? Ano, nevládnout bylo opravdu zlé. Neměl se tehdy knížecího stolce vzdávat.

Oldřich Přemyslovec opustil správní hradiště, ale záhy poslal svou družinu napřed. Nemohl věřit vůbec nikomu ze svých lidí. Na Pražském hradě věděli o každém jeho kroku. Někdo ho musel zradit. Proto musel zůstat sám. Sotva oddíl jezdců s jeho korouhví zmizel, otočil se a zamířil zpět. Chůva s jeho dcerou čekala podle příkazu v lese dostatečně daleko od palisád, aby je nemohl nikdo sledovat. Když k nim dojel, nejdřív tesákem podřízl chůvě krk. Mrtvý nemluví, a kromě toho budou teď z únosu jeho dcery podezřívat nějakého lapku. Pak si plačící a vyděšené děvčátko posadil na koně před sebe. Ještě se přesvědčil, že má v sedlové brašně vše, co potřebuje, a povolil otěže.

Čekal ho skoro celý den jízdy. Musel být opatrný, aby ho nikdo nepotkal. Vyhýbal se hradištím a také kupeckým cestám. Naštěstí znal tenhle kraj skvěle, a tak cválal po zapomenutých a vedlejších stezkách, které používala snad jen zvěř. Musel najít jediného člověka, jemuž mohl věřit. Alespoň doufal, že mu může věřit. Víc než doufání mu nezbývalo.

Knížecí hradisko na Velíši bylo správním střediskem divoké a pusté krajiny kolem Jizery, v níž bylo mnohem více skal než lidí. Oldřich Přemyslovec dorazil k valům hradiska těsně před soumrakem. Koně přivázal na opuštěné mýtině v lese k nízkému dubu, koženou brašnu ukryl pod hromadu klestí a svou dceru Marii svázal, aby ji nenapadlo někam utéct. Pak se převlékl do otrhané suknice a jako žebrák se vydal k bráně. Sebral ze země hůl a začal kulhat. Strážný se na něj letmo podíval a nechal ho projít. Oldřich Přemyslovec pajdavým krokem zamířil k nízké kamenné rotundě. U ní stál dřevěný srub, v němž žil místní kněz.

Sotva vstoupil, hubený mladík s vyholenou hlavou vyskočil a chtěl vykřiknout. Ale Oldřich byl rychlejší. Bleskurychle k němu přiskočil a dlaní mu zakryl ústa. „Ticho!“ nařídil polohlasně, ale nesmírně důrazně. „Jde o život!“

Mladík přikývl a pozorně si ho měřil. Mlčel.

„Dokážeš se v noci dostat nepozorovaně ven? Do lesa?“ optal se stále tiše Oldřich Přemyslovec.

Mladík znovu přikývl. Posadil se na víko truhlice, zdobené císařskými orlicemi, kterou dostal od svého otce. Cítil, že se mu strachem třesou nohy.

„Budu tě čekat. Tam na cestě!“ oznámil Oldřich. Pak se otočil a kulhavým krokem zamířil zase ven. Na prahu se uklonil a s obličejem pokorně obráceným k prašné zemi opustil hradiště.

Bylo kolem půlnoci, když se na cestě v lese objevil hubený kněz, zahalený do dlouhého šedavého pláště. I když byla noc, viděl na cestu skvěle, protože právě vrcholil úplněk a nebe bylo jasné, bez mráčku, poseté hvězdami. Oldřich Přemyslovec byl ukrytý za mohutným bukem. Nechal mladého kněze projít kolem stromu, a teprve když si byl jistý, že ho nikdo nesleduje, vystoupil ze stínu.

„Tady jsem, Jaroslave,“ křikl za mladíkem, který pomalu mizel ve tmě. Mladý kněz sebou trhl, prudce se otočil, ale když Oldřicha Přemyslovce poznal, oddechl si.

„Co se stalo, otče?“ optal se pokorně a rychle se vracel.

Jaroslav byl levoboček a jen on a jeho zemřelá matka věděli, že jeho otcem je Oldřich. V době, kdy se narodil, se vlády v zemi chopil Vladislav II. a nebylo tehdy rozumné přiznat pravdu. Jaroslavova matka byla služebnou na Velíši. Byla to krásná plavovlasá žena. Oldřicha Přemyslovce milovala, a když musel utéct za hranice, nikdy už se neoddala žádnému jinému. Všem tvrdila, že otce svého dítěte nezná. Musela si kvůli tomu vyslechnout spoustu urážek, ale na Velíši směla zůstat. Jakmile se Soběslav II. ujal knížecího stolce, Oldřich Přemyslovec zařídil, aby biskup vysvětil Jaroslava na kněze. To už jeho matka nežila.

„Hrozí ti nějaké nebezpečí, můj vznešený otče?“ pokračoval starostlivě Jaroslav, když došel k buku, o jehož kmen se Oldřich opíral. Objali se.

„Bůh bdí nad všemi svými věrnými. A on jim určí jejich cestu,“ odpověděl pokorně Oldřich.

„Aha, takže hrozí,“ konstatoval věcně jeho nemanželský syn.

„O mne teď nejde. Musíš ukrýt svou sestru Marii. Budeš tvrdit, že to je opuštěné dítě, které ti svěřila jedna vesničanka, když umírala. Od téhle chvíle se bude jmenovat Anežka.“

„Anežka… Proč?“

„Protože tohle jméno Přemyslovci dávají svým dětem jen zřídka… Je tak obyčejné, nezdá se ti? Vychováš ji, a až dospěje, výhodně ji provdáš. Za někoho urozeného, rozumíš? Předpokládám, že my dva se už nesetkáme.“

„Zase utíkáš za hranice? Jako tehdy… když byla má matka těhotná?“ optal se mladík, ale nedokázal skrýt v hlase výčitku.

„Neutíkám… Na to jsem už příliš starý. Jedu za svým bratrem do Prahy. Ale to tě nemusí zajímat. Podívej,“ řekl a z úkrytu vylovil koženou brašnu. „V ní je dědictví mé dcery. Ukryjeme ho někde ve skalách. Až bude dospělá, předáš jí všechno jako věno. Přísahej při Bohu všemohoucím.“

„Amen!“

„Věřím ti… tiše, Marie, tedy teď už Anežka, usnula,“ řekl Oldřich Přemyslovec něžně. Na improvizovaném lůžku z trávy spala malá černovlasá holčička. Políbil ji na čelo, zvedl do náruče a chvíli ji choval. Holčička pootevřela oči, něco zakňourala, ale neprobudila se.

Oldřich Přemyslovec podal svému synovi koženou brašnu a sám vyrazil s dítětem v náruči po úzké stezce do nedalekých pískovcových skal. Tu cestu znal dobře. Kdysi si právě sem vodíval mladou a krásnou Jaroslavovu matku. Odbočil z cesty a stoupal po sypkém pískovém svahu do průrvy mezi dvěma skalními věžemi. Za nimi se nacházela rampa, po které bylo možno věž obejít. Končila nízkým otvorem u země. Protáhli se jím a ocitli se pod mohutným převisem. Ze všech stran ho obklopovaly pískovcové stěny, takže se mohlo zdát, že jsou v malé jeskyni. Oldřich Přemyslovec položil spící holčičku do písku a od svého syna si vzal těžkou koženou brašnu.

„Co je v ní?“ optal se zvědavě Jaroslav.

Oldřich Přemyslovec na okamžik zaváhal, pak rozepnul přezku a brašnu otevřel. Pod převisem byla tma mnohem větší než pod širým nebem. Vytáhl dva těžké váčky, v nichž cinkaly stříbrňáky. Beze slova je odložil stranou. Pak vytáhl třetí váček, který byl o něco menší.

„V něm je zlato,“ řekl pyšně. „Hotové jmění… Ale to hlavní, to je tady.“ Vytáhl dva svinuté pergameny. „Tohle jsou listiny císaře Fridricha I. Barbarossy, v nichž mně a mým potomkům svěřuje vládu v českých zemích, rozumíš? Zajistí mým dětem nebo vnukům vládu, neboť stařešinský zákon hovoří jednoznačně. A ona je z přemyslovské krve!“ Potom opatrně vylovil zlatý diadém s perlami a třemi smaragdy. Nemusel nic říkat, oba věděli, že to je knížecí čelenka Oldřichova otce. Pak vše složil zpět do kožené brašny, odvalil veliký plochý balvan a brašnu ukryl.

Rozloučil se s Jaroslavem i se svou dcerou a ještě v noci vyrazil na cestu.

Zvědové jeho bratra knížete Soběslava II. ho vypátrali, když projížděl jakousi vesnicí nedaleko Nymburka. Podle příkazů, které dostali, ho uvěznili a o několik dnů později ho zabili. Jeho tělo hodili do řeky.

Jen Bůh je schopen předvídat osudy křesťanů. Oldřich Přemyslovec udělal podle svého nejlepšího vědomí vše, co mohl, aby zajistil budoucnost dcery podle svých představ. Ale nebyl Bůh. A tak se stalo, že z jeho velkolepých plánů nezbylo vůbec nic. Rok po Oldřichově smrti zbavil císař vlády i jeho bratra Soběslava II. a na český knížecí stolec zasedli potomci Vladislava II. A ti už vládu v zemi udrželi.

Hrad Velíš získal Hynek řečený Berka. Kněze Jaroslava si ponechal, a tak žil mladý prelát na hradišti celkem v klidu a vychovával svou nevlastní sestru. Z Anežky se stala krásná dívka, a když přišel její čas, Jaroslav se s ní oženil. To se stalo ještě před IV. lateránským koncilem, kdy církevní předpisy kněžím sňatky nezakazovaly. Běžné byly zvláště na venkově, daleko od autority papeže a biskupa.

Sňatek s Anežkou byl první věcí, v níž Jaroslav nesplnil přání svého nevlastního otce. Tou druhou bylo vzácné dědictví. Použil ho úplně jinak, než slíbil. Koupil vladycký dvorec s několika vesnicemi.

A tak se stalo, že neuskutečněné plány Oldřicha Přemyslovce ovlivnily téměř po sto letech osudovým způsobem plány jiného Oldřicha, rodem z Chlumu, správce hradu Bezděz a prokurátora českého krále Přemysla II. Otakara.

II. KAPITOLA

Ludmila z Vartemberka seděla u okna v komnatě purkrabského paláce na Bezdězu, kde spolu s manželem Oldřichem z Chlumu bydlela. Milovala pohled z výšky na nekonečné lesní plochy, za nimiž se v dálce zvedala šedavá hradba hor, oddělujících České království od Lužice. Z okna měla severní Čechy jako na dlani. Vpravo se v přízemní mlze téměř ztrácely obrysy Vartemberku, z něhož vládl rodovým državám její bratr Marek, hlava mocného rodu Markvarticů. Vlevo se pyšně tyčil na vysokém kopci Ronov pánů z Dubé, úhlavních nepřátel českého krále, a tedy i jejího manžela Oldřicha. A přímo před ní, už téměř na úpatí hor, město Lipá s vodním hradem na Ploučnici. Milovala tenhle kraj a neuměla si představit, že by někdy měla žít jinde.

Rukou si bezděčně začala upravovat plavé vlasy a s nelibostí zaznamenala, že už nejsou tak zářivé jako v mládí. Také trochu přibrala. Po dvou dětech nebylo divu. Přesto si byla jistá, že ji Oldřich z Chlumu stále miluje. Říkal jí to často, ale to ještě nemuselo nic znamenat. Rytíři rádi pronášeli krásné řeči. Ale její Oldřich byl jiný. Neuměl se přetvařovat, alespoň v lásce určitě ne. Přivřela oči a vzpomínala, co vše už spolu prožili. Bylo jí po jeho boku skvěle a neustále si opakovala, jak ho miluje. Jen kdyby dovolil, aby mu občas směla pomáhat s jeho prací.

Ludmila z Vartemberka byla přes svou oddanou lásku ctižádostivou ženou. Ne nadarmo pocházela z rodu mocných Markvarticů. Vychovali ji v jednom z proslulých cisterciáckých klášterů ve Francii a uměla nejen číst a psát, ale byla učenější než většina prelátů. Tím spíše by mohla být podle svého přesvědčení manželovi užitečná. V soukromí se s ní sice radil, ale nebylo to často. Když po něm chtěla, aby směla jet s ním, se smíchem ji vždycky odkázal do patřičných mezí, že královským prokurátorem je on a nikoli ona.

Často se zlobila a tehdy jí říkával: „Má milá, v křesťanském světě je to zařízené tak, že muž třímá meč a vládne za zdmi svého domova a žena třímá přeslici a vařečku a vládne doma.“ Říkával to v žertu, aby ji poškádlil, ale ona si vždycky trpce uvědomovala, že to je svým způsobem pravda.

Oldřich z Chlumu jí nikdy nedovolil tuhle roli překročit. Ne proto, že by nechtěl své Ludmile vyhovět, ale protože dobře věděl, jak krutý a nebezpečný je svět venku, za zdmi jejich domova. On to věděl, ale Ludmila si to nechtěla připustit. Věřila svým schopnostem a říkávala si, že když to zvládne Oldřich, proč ne ona? Copak byla horší než on? Byla přece z mnohem významnějšího rodu. Ale tohle by nikdy nevyslovila nahlas.

Chystala se vstát, protože se pomalu blížil večer. Musela dohlédnout na přípravu jídla v kuchyni. Nakrmit celou hradní posádku nebylo jednoduché. Životu na Bezdězu skutečně vládla ona. Oldřich byl pryč i se svými pomocníky panošem Otou ze Zástřizlí a velitelem Divišem. V takovém případě nechávala navařit jen kotel kaše. Lepším jídlem pro panský stůl bylo zbytečné se zdržovat. Jí samotné stačilo něco prostého a ani své děti nemínila rozmazlovat. Sama žila v době mládí v klášteře střídmě a žádnou újmu tím neutrpěla. Znovu si dlaní přejela po bocích trochu kulatějších, než by se jí líbilo, a pak se rozhodla, že dnes nebude večeřet vůbec.

Ještě jednou se rozhlédla po krajině a vstala. Byla rozmrzelá a najednou si připadala zoufale opuštěná. Věděla, že její Oldřich se z Moravy hned tak nevrátí. Proběhla velkým sálem a vyšla na dřevěný můstek před purkrabským palácem. I když už se blížil večer, bylo stále dusné letní horko. Opřela se o zábradlí a zadívala se na ruch na nádvoří. Od brány k ní spěchal komoří a rukou si otíral zpocené čelo.

„Urozená paní, přijela za vámi návštěva. Vaše sestřenice Anna,“ volal zadýchaně. Ludmila si s potěšením všimla, že komoří v poslední době ztloustl mnohem více než ona. A to nemusel porodit dvě děti. Tohle jí trochu spravilo náladu.

„Která? Pokud si vzpomínám, mám sestřenic spoustu. A tři z nich se jmenují Anna,“ zarazila ho přísně. Potomků praotce rodu Markvarta bylo tolik, že začínalo být obtížné pamatovat si všechny. Proto její bratr Marek z Vartemberka přijal do služeb zkušeného herolda. Vladyka Slavibor působil řadu let na dvoře míšeňského biskupa a na stará kolena si postavil dvorec ve Vlastibořicích na hranici johanitské komendy v Dubu. Už déle než rok pracoval na sestavení markvartického rodokmenu a stále nebyl hotový, protože Markvartici žili v severních a východních Čechách téměř všude. Objížděl hrady a dvorce, vyptával se urozených pánů, kněží i královských úředníků a opisoval listiny. Ludmila z Vartemberka měla Slavibora ráda, protože to byl úzkostlivě pečlivý muž, který nelitoval dlouhé cesty ve špatném počasí jen proto, aby si ověřil zprávu, která se mu nezdála.

„Která Anna?“ opakoval po ní zadýchaně komoří. Sotva popadal dech, protože od brány skoro běžel. I když se to na první pohled nezdálo, nádvoří k purkrabskému paláci dost strmě stoupalo. „Neznám všechny. Ale tuhle ano. Je to Anna z Rohozce.“

Ludmila z Vartemberka postřehla v jeho hlase ironii, kterou nesnášela. Přísně se na něj obořila, aby nebyl drzý a hned urozenou návštěvu přivedl do paláce. A aby dohlédl na přípravu večeře v kuchyni, protože ona na to teď nebude mít čas. Pak se otočila a dlouhými kroky prošla pod lomeným obloukem kamenného ostění do velkého sálu purkrabství. Ještě však stačila na komořího křiknout, aby za ní poslal služebnou s vínem a koláči.

Objal ji příjemný chlad uvnitř honosné kamenné budovy. Vrátila se na své oblíbené místo u okna a čekala.

Anna z Rohozce se objevila dříve než služebná. Ale tak to bylo vždycky. Pokud nebyl její manžel Oldřich na Bezdězu, služebnictvo se pohybovalo s pomalou leností, jako by se jí chtělo vysmívat. Špatná nálada se jí rychle vrátila. Tím spíše, že Anna vypadala skvěle. Byla mladší než Ludmila a velice štíhlá. Měla kulatou příjemnou tvář lemovanou hnědými vlasy s velikýma důvěřivýma očima a smyslnými rty.

Panoš Ota tvrdil, že mezi jejími markvartickými příbuznými je nejkrásnější. Na jeho úsudek se dalo spolehnout, protože v otázkách ženské krásy nebylo většího znalce. Stejně tak nebylo většího odborníka na to, jak tuhle krásu dobýt. Ale to neplatilo o urozených příbuzných Ludmily z Vartemberka. Na ty si panoš Ota nikdy nic nedovolil, nejvýše pár frivolních poznámek. Ale tím to končilo. I když pohříchu bylo třeba přiznat, že ze strany některých Ludmiliných sestřenic by o něj zájem byl. Zdálo se, že i ze strany Anny z Rohozce. Byla přece svobodná. Ale už dlouho na Bezdězu nebyla, a proto Otovi neposkytla příležitost.

„Musíš mi pomoci…,“ vytrhl Ludmilu z přemýšlení zoufalý hlas. Pozorně se na tmavovlasou dívku zahleděla. Anna z Rohozce měla koutky úst svěšené, ruce se jí nepatrně chvěly a oči se jí leskly slzami bezmoci.

Teprve teď se ve dveřích objevila služebná. Ludmila z Vartemberka vstala, uchopila Annu za ruku a sama ji dovedla k oknu. Počkala, až služebná nalije víno, a pak si připily na uvítanou. Pánovitým gestem služebnou vyhnala, aby měly na rozhovor klid. Teprve když zmizela, optala se zvědavě, co se vlastně stalo.

Anna z Rohozce to už nevydržela. Hlasitě se rozplakala a padla Ludmile kolem krku. Mezi vzlyky ze sebe dostala: „Pokouší mě ďábel… Zmocnil se mě. Vykonal se mnou tu ohavnost… Jsem poznamenaná. A prokletá!“

„Počkej,“ zarazila ji Ludmila z Vartemberka a ohleduplně se vymanila z jejího sevření. „Posaď se a nejdřív se uklidni. Pak mi všechno povíš ještě jednou. Od začátku a tak, abych tomu rozuměla.“

Anna z Rohozce poslechla. Obrátila do sebe celou číši vína a to ji trochu uklidnilo. Natáhla ruku a počkala, až jí Ludmila znovu dolije. Přivřela víčka a dala se do vyprávění. Mluvila tiše, truchlivým hlasem, ale pevně a bez zaváhání.

„Začalo to asi tak před rokem. Jednou v noci jsem se probudila, ale nebyla jsem ve své ložnici. Ležela jsem na lůžku pokrytém rudým brokátem. Hned jsem poznala, že to není lidské obydlí. Kolem nebyly zdi, ale jenom skála. Všechno se ztrácelo v šeru, protože tam hořelo jen pár voskovic. I když jsem všechno viděla a slyšela, nemohla jsem se vůbec pohnout.“

„Ti lotři tě spoutali?“

„Neměla jsem pouta… Očarovali mě, chápeš? Byla jsem nahá a nemohla se ani hnout. Chtěla jsem křičet, ale nešlo to. Pak se objevil ďábel a já pochopila, že jsem se ocitla v pekle…“

„Počkej,“ zarazila ji Ludmila z Vartemberka. Vychovali ji v klášteře a často slýchala o rejdech, jimiž se ďábel snaží zmocnit duší poctivých křesťanů. A zvláště nevinných dívek. Ale pamatovala si také slova svého manžela Oldřicha z Chlumu, který tvrdil, že nepopírá existenci ďábla, ale je přesvědčený, že člověk páchá zlo, aniž by k tomu ďábla potřeboval. On sám v životě vyšetřoval desítky případů, kdy církev tvrdila, že je to dílo ďáblovo, ale nakonec vždycky odhalil zločince, jímž byl člověk. A to, co onen zločinec spáchal, dělal ze zlé vůle a nikoli z úradku pekla. Opakoval to tolikrát, že i Ludmila přestala v ďábla věřit. Proto Annu z Rohozce zarazila ostřeji, než měla v úmyslu.

Dívka se ulekaně přikrčila a rozpačitě do sebe obrátila další číši vína. Tentokrát si ale dolít nenechala. Do očí jí znovu vyhrkly slzy. Ještě těsněji se přitiskla do kouta vedle okna.

„Počkej,“ opakovala Ludmila z Vartemberka znovu a mnohem laskavěji. Pokusila se usmát. „Jak si můžeš být jistá, že jsi byla v pekle? A že to byl ďábel? Měl rohy? Cítila jsi síru? Byli tam pavouci, hadi nebo černí kocouři?“ Ludmila rychle vzpomínala, co vše ještě bylo podle učených prelátů příznakem řádění temných sil. Ale na víc si nevzpomněla.

„Věděla jsem to,“ opakovala umíněně Anna z Rohozce. Rukou si setřela slzy. „A ďábla jsem viděla. Byl nahý stejně jako já. Měl rudou rozšklebenou tvář a rohy. Přesně, jak je vymalovaný v kostele v Turnově, kam občas chodívám na mši. A měl…,“ dívka se zajíkla a pak prosebně natáhla ruku s prázdnou číší. Sotva jí Ludmila dolila, vše vypila a natáhla ruku znovu.

„Chceš se opít?“ napomenula ji Ludmila z Vartemberka káravě, ale když viděla dívčin žal, vyhověla jí. Mateřsky se optala: „No, co měl ještě?“

Anna z Rohozce zrudla studem a tiše, že jí skoro nebylo rozumět, dodala: „Měl úd. Obrovský a stejně rudý. Klekl si mezi mé nohy a chtěl do mě vstoupit. Chvíli mu to trvalo, protože mé tělo se takové hanbě bránilo. Ale pak jsem ucítila bolest a ďábel zvítězil… Co bylo pak, už nevím, asi jsem omdlela.“

„Každá dívka, i ta nejzbožnější, mívá občas necudné sny,“ snažila se ji Ludmila z Vartemberka konejšit. Mívala je kdysi i ona. Dokonce v klášteře. A občas je mívala i teď, zvláště pokud byl Oldřich z Chlumu delší dobu pryč. Ovšem do jejích snů nevstupoval ďábel. Nikdy o tom nepřemýšlela, ale uvědomila si, že jen výjimečně se jí ve snech objevuje někdo jiný než její manžel. Bezděčně se pokřižovala, protože tak to bylo správné a křesťanské, ale křesťanské nebylo vzpomínat na to se zalíbením.

„To nebyl sen!“ ohradila se snad poprvé rezolutně Anna z Rohozce. „Když jsem se ráno probudila, bolel mě podbřišek. Měla jsem na stehnech krev a… já vím, že se to nesmí, ale prstem jsem si… prostě nebyla jsem panna! Chápeš, v noci do mne opravdu někdo vstoupil. Modlila jsem se, ale ono se to opakovalo. Ďábel ke mně pravidelně přichází. Ale není to obyčejný ďábel. Je to sám král pekel! Pán temnoty!“

Ludmila postřehla v jejím hlase náznak pýchy. Dostala zlost a odsekla, že tohle přece nemůže vědět.

„Vím,“ opáčila pevně. „Na hlavě má korunu. A když se mne zmocnil podruhé, nebyl sám. V šeru jsem zahlédla ostatní ďábly. Jeho družinu.“

„Kolikrát tě vlastně navštívil?“

„Asi tak desetkrát. Všimla jsem si, že vždycky tu noc, kdy je úplněk.“

„Úplněk je zítra!“ vykřikla zaujatě Ludmila z Vartemberka. Pomalu začínala Anně z Rohozce věřit. Až na toho ďábla, to se jí zdálo přece jen trochu přehnané. Napadlo ji jiné vysvětlení. Racionální, tak jak ji to učil její manžel. Anna přišla o panenství s nějakým mužem a teď se bojí, co se stane, až na to někdo přijde. Urozená dívka musela do manželství vstupovat jako panna. Mohla si celou tuhle historiku s ďáblem vymyslet, aby svůj hřích ospravedlnila.

Jenže ihned ji napadla námitka. Anna zatím žádného snoubence neměla. Mezi okolními rytíři byl o ni veliký zájem, byla bohatá a navíc krásná, ale její otec všechny odmítal. Tvrdil, že jeho dcera má ještě čas a pokud ji provdá, pak za někoho mnohem bohatšího, než jsou jejich sousedé. Žádná svatba se na obzoru nerýsovala a otázkou tedy bylo, proč by se Anna z Rohozce přiznávala zrovna teď, když ještě nehrozilo nebezpečí, že by někdo mohl na ztrátu jejího panenství přijít. Ludmila z Vartemberka si musela neochotně připustit, že její pochybnosti nejspíše neobstojí. Stalo se něco divného.

„Právě proto, že úplněk je zítra, jsem přijela k tobě,“ svěřovala se pokorně Anna z Rohozce. „Utekla jsem z domova. Sama, nikdo o tom neví. Nikdo!“

„Otec se o tebe bude bát,“ pokárala ji Ludmila okamžitě. Věděla, jak má Jaroslav z Rohozce svou dceru rád. Zvláště od smrti své manželky ji chránil jako oko v hlavě a na dvorech okolních velmožů si ženy závistivě špitaly, že ji rozmazluje a zahrnuje drahými věcmi.

„Žádné hoře mu nezpůsobím. Řekla jsem o tom našemu hradnímu kaplanovi. Slavibor je mým zpovědníkem. Dala jsem mu příkaz povědět to dneska večer mému otci, aby se nebál,“ ctnostně se ohradila Anna z Rohozce. „Ale nechtěla jsem to otci povědět sama. Zdržoval by mě a já mu přece nemohu povědět pravdu, proč jsem musela odjet! Styděla bych se. A on má svých starostí dost.“

„Takže otci jsi nic neřekla, hmm… Ví o tom, cos mi právě teď prozradila, vůbec někdo?“

„Neřekla jsem to živé duši! Jenom svému zpovědníkovi. Že mne pokouší ďábel. To jsem přece musela, ne? A pak už vlastně skoro nikomu.“

Ludmila z Vartemberka zbystřila. Oldřich z Chlumu říkával, že Bůh obvykle ženě nadělí krásu nebo chytrost, jako by se tyhle dvě vlastnosti v případě žen vylučovaly. Jedinou výjimkou je podle něj ona, jeho žena Ludmila. Jí dal Bůh podle jeho názoru všeho vrchovatou měrou. I když vždycky hlasitě protestovala, strašně ráda podobné lichotky poslouchala. Ale někdy musela dát svému manželovi za pravdu. Anna z Rohozce byla opravdu krásná, ale zdaleka už ne tak chytrá. Proto se jí opatrně optala, co míní tím, že to neřekla skoro nikomu. Copak nemá nějakou důvěrnou přítelkyni?

„Jistěže mám,“ opáčila překvapeně Anna z Rohozce. „Skvěle si rozumím se svou sestřenicí.“

„Máš jich asi dva tucty,“ upozornila už trochu netrpělivě Ludmila z Vartemberka. Celé se jí to líbilo méně a méně. Uvažovala, co po ní vlastně Anna chce. Pokud se chtěla jen ukrýt na dobu úplňku, mohla si vybrat hrad jiného příbuzného, který sídlil blíže Rohozci. Sem na Bezděz to bylo daleko a musela jet určitě celý den.

„Mluvím o Marii z Valdštejna! Na koni je to k ní z našeho hradu ani ne hodina jízdy. Mám ji moc ráda,“ vykládala Anna z Rohozce a dopila další číši vína.

„Ach tak,“ přikývla Ludmila z Vartemberka a nedokázala skrýt jízlivost v hlase. Anna z Rohozce si toho však nevšimla. Sama si dolila a nadšeně vykládala: „Je strašně chytrá. To ona mi poradila, abych jela za tebou. Řekla doslova, že ty jediná mi můžeš pomoci.“

„Teď už tedy nerozumím vůbec ničemu,“ vrtěla nevěřícně hlavou Ludmila z Vartemberka. Marie z Valdštejna potvrzovala hypotézu jejího manžela Oldřicha. Byla chytrá a ošklivá. A snad právě proto i tak trochu zatrpklá. Ludmila si nepamatovala, kdy naposledy spolu mluvily. Potkávaly se zřídka, a pokud ano, pak si vyměnily jen pár zdvořilostních slov. To bylo celé. Nikdy k sobě neměly blízko. Netušila, proč by ji měla Marie z Valdštejna doporučovat.

„Víš, já se jí se vším svěřila už asi před měsícem,“ vykládala Anna z Rohozce uvolněně, jako by z ní tou zpovědí všechny starosti spadly. Byla hovornější také díky vypitému vínu. Jako na potvrzení škytla, ale hned pokračovala: „Dlouho jsem se styděla přiznat, že už nejsem panna. Ani jí jsem to nechtěla povědět. Dlouho jsem mlčela, skoro celý rok. Ale před měsícem jsme slavily a hodně jsme toho vypily. Nevím proč, ale pověděla jsem jí o tom. Smála se mi, že si vymýšlím. Už ani nevím, co jsem tehdy odpověděla. Skoro bych na to zapomněla, ale asi za týden se k tomu vrátila sama. Přišla s nápadem, že bych o tom měla povědět někomu učenému z církve. Jde přece o ďábla! Odmítla jsem. Jednou jsem slyšela tvého manžela, jak brojí proti inkvizici. A o něm se říká, že je v severních Čechách nejučenější. Navíc jsem nechtěla, aby se o tom povídalo po celém kraji. Umíš si představit, jak by se mi vysmívali! No, a tak mi Marie z Valdštejna poradila, abych se uchýlila na Bezděz. Říkala, že mne pan královský prokurátor ochrání.“

Ludmila z Vartemberka trochu zklamaně přikývla. Teď už jí to bylo jasné. Marie z Valdštejna nehovořila o ní, ale o jejím manželovi. A Anna z Rohozce si ze zdvořilosti přidala tu lež o výslovném doporučení, aby se obrátila na Ludmilu, když zjistila, že tu pan Oldřich není. Ale takový už byl úděl manželky správce severních Čech a královského prokurátora.

Trochu rozmrzele ji chtěla pokárat, že obava, aby se o ztrátě Annina panenství nehovořilo v celém kraji, je zcela lichá, pokud o tom pověděla Marii z Valdštejna. Vsadila by se, že ta už se důvěrně postarala, aby tahle pikantní historka putovala po fraucimorech všech hradů v okolí. Ale nechala si tohle podezření pro sebe. Její manžel vždycky radil svým pomocníkům, aby při výslechu raději poslouchali, než mluvili.

„Tak ona řekla, aby ses uchýlila pod mou ochranu?“ opakovala trochu ublíženě Ludmila z Vartemberka.

Anna z Rohozce ale nepostřehla zklamání v jejím hlase a dobromyslně vykládala, že Marie z Valdštejna prohlásila o Ludmile, že je nejchytřejší z Markvarticů. Pak natáhla ruku s prázdnou číší a požádala, zda by jí ještě nalila.

Ludmila zjistila, že džbán je prázdný. Skoro vše vypila Anna a víno už jí stouplo do hlavy. Přesto zavolala služebnou a nechala přinést další džbán. I když se Anna z Rohozce ještě před příchodem noci opila, neřekla už nic zajímavého, co by pomohlo objasnit celou tuhle záhadu. Ovšem čím více o tom Ludmila z Vartemberka přemýšlela, tím si byla jistější, že se děje něco velice znepokojivého. A že to nemá na svědomí ďábel.

III. KAPITOLA

Ráno za svítání, ještě dříve, než strážní otevřeli brány Bezdězu, se na zpěněném koni objevil pod hradem Jaroslav z Rohozce. Jel celou noc.

Byl tak neodbytný, že ho Ludmila z Vartemberka přijala hned. Přes noční košili si jen stačila přehodit vojenský plášť s erbem českého krále, jaký nosívali strážní z hradní posádky. Po schodech do velkého sálu seběhla obutá do lehkých kožených střevíců. Přes hlavu si přehodila loktuši, kterou nijak neupravovala.

„Je tu opravdu má dcera?“ vykřikl znepokojeně, sotva se jí zdvořile uklonil.

„Ještě spí…“

„Chvála Bohu!“ oddechl si a pokřižoval se. Teprve pak se začal omlouvat, že ji vytáhl z lože a choval se tak neurvale. Jaroslav z Rohozce byl už postarší muž. Měl urostlou postavu a patřil mezi několik málo rytířů v kraji, kteří byli stejně vysocí jako Oldřich z Chlumu. Měl širokou dobromyslnou tvář se strništěm krátkých, ne zrovna pečlivě upravených vousů a zvláštní oči, v nichž se mísila šedá s modrou a zelenou. Hnědé vlasy mu spadaly na ramena a stejně jako vousy nebyly nijak pečlivě pěstěné. Patřil mezi uznávané bojovníky. V mládí se účastnil pátého křižáckého tažení do Egypta a během povstání mladého Přemysla II. Otakara proti jeho otci králi Václavovi I. stál na straně mladého kralevice a proslavil se v bitvě u Mostu. Za to obdržel po nástupu Přemysla II. Otakara na trůn souhlas, aby si na svých rozsáhlých pozemcích v okolí Jizery postavil hrad Rohozec.

„Opravdu se nic nestalo, urozený pane,“ mírnila jeho rozčilení Ludmila z Vartemberka. „Chápu samozřejmě vaše obavy. I já mám dceru. Přijměte prosím mé pohostinství. Půjdu vzbudit Annu.“

„Řekněte jí, aby se přichystala na cestu. Vracíme se na Rohozec,“ oznámil nesmlouvavým tónem.

„Včera mne prosila, zda by mohla na Bezdězu zůstat alespoň dva dny,“ protestovala Ludmila z Vartemberka. „Alespoň dneska v noci by tu měla zůstat. Sama bych se o to přimlouvala.“

„Proč zrovna dnešní noc?“ vyzvídal trochu zaraženě Jaroslav z Rohozce. Od služebné přijal číši s horkou medovinou a opatrně usrkl. Na rozdíl od své dcery pil zjevně mnohem střídměji.

Ludmila z Vartemberka mu nemínila nic vysvětlovat. Ani to, že dnešní noc bude úplněk. Jen pokrčila rameny a navrhla, aby se raději zeptal své dcery sám. Pak se nepatrně uklonila a vydala se po schodech do patra, kde byly soukromé komnaty.

Anna z Rohozce měla kocovinu. Naříkala, že ji bolí hlava, a odmítla vstát. Tvrdila, že ji přepadla slabost, má horečku, chvějí se jí nohy, zvedá se žaludek a má podivná vidění, jako by měla onemocnět morem. Fňukala tak, že byla protivná. Protože Anna z Rohozce odmítla opustit lůžko, Ludmila z Vartemberka seběhla dolů a jejímu otci vše poctivě vyřídila. Měla z toho svým způsobem radost. Dokonce ji napadlo, zda Anna potíže úmyslně nepřehání, aby mohla během úplňku zůstat na Bezdězu.

Jaroslav z Rohozce rozpačitě pokrčil rameny a zabručel, že to je jeho chyba, protože svou dceru příliš rozmazluje. Pak zamířil do ložnice v patře, ale nepochodil ani on. Nakonec požádal Ludmilu z Vartemberka, zda by mohl na Bezdězu přenocovat, protože zítra by rád doprovodil svou dceru domů.

Anna z Rohozce se neobjevila ani v hradní kapli na mši. „To už přestává všechno,“ zlobil se její otec. Byl rozmrzelý a požádal Ludmilu, zda by si mohli někde mezi čtyřma očima promluvit.

Usadili se do výklenku u okna na oblíbené Ludmilino místo. I když slunce teprve stoupalo nad obzor, bylo pořádné vedro. Víno Jaroslav z Rohozce odmítl, požádal jen o džbánek vody.

„Musím se za svou dceru omluvit,“ začal pokorně. „Umím si představit, co tu včera vyváděla. Nemyslete si o ní prosím nic špatného. Změnila se až po smrti své matky Anežky. To se stalo před rokem. Od té doby pije. Tolik, že by se to dalo považovat za odsouzeníhodné i v případě, pokud by byla rytíř. Ale co mohu dělat? Snažím se ji chránit, ale je to tak těžké. Když jsem si všiml, že je skoro každý večer opilá, zakázal jsem, aby jí doma nalévali víno. Chvíli byl klid. Pak začala jezdit na návštěvy po okolních hradech. Doneslo se mi, že se zpíjí do němoty tam. Požádal jsem sousedy, aby jí nenalévali. Nenapadlo mě, že pojede kvůli vínu až sem…“

„Nemyslím, že by sem přijela jen proto, aby se tu mohla opít,“ namítla trochu odměřeně Ludmila z Vartemberka. Pravda ovšem byla, že nemohla něco takového vyloučit. Dokonce to dávalo svým způsobem smysl. Tu historku o úplňku si mohla Anna z Rohozce vymyslet jen proto, aby se mohla na Bezdězu zdržet a dál pít.

„Vyprávěla vám o ďáblovi?“ optal se znenadání přísným hlasem Annin otec.

„O něčem takovém se snad zmínila.“

„Umím si představit, co všechno se vám snažila namluvit. Ďábel, který s ní obcuje, a…“

„Vy o tom víte? Odkud jste se to dozvěděl?“

„Odpusťte, urozená paní z Vartemberka, ale vás vychovali v klášteře. Nemáte zkušenosti s lidmi, kteří se denně opíjejí. Má dcera mi napovídala tolik smyšlenek, že mi z toho bylo smutno. Jsem zbožný křesťan, proto jsem se poradil s naším kaplanem Slaviborem. Nechal jsem její ložnici vykropit svěcenou vodou, aby o tom nevěděla. Do lůžka jsem ukryl schránku s ostatkem svaté Bibiany, která dokázala odolat svodům ďábla. A celou noc stojí u dveří do ložnice mé dcery strážný. I o úplňku!“

„Proč by si něco takového vymýšlela?“

„Proč? Pro jistotu jsem ji nechal ohledat manželkou svého purkrabího. Jednou večer, kdy vypila tolik, že nevěděla o světě… Zjistila, čeho jsem se obával. Má dcera už není panna. Zmocnit se jí mohl kdokoli, nehlídal jsem ji, než začala tolik pít. Nejspíše sama neví, kdo to byl. Asi se to stalo, když byla opilá. Možná dostala strach, když tohle zjistila, a tak si vymyslela tu hloupou povídačku. Třeba jí sama věří, aby se nemusela stydět za svůj hřích. Je to pro otce tak těžké,“ řekl a smutně svěsil hlavu.

„Budu se za ni modlit,“ přikývla chápavě Ludmila z Vartemberka. Najednou nevěděla, co říci. Vyprávění Jaroslava z Rohozce znělo rozumně a logicky. Bylo mnohem pravděpodobnější než historka o ďáblovi, který se Anny z Rohozce zmocňoval vždy o úplňku. Přesto si nebyla jistá, zda je pravda to, co tvrdil Jaroslav z Rohozce. Nebo lépe řečeno, zda to je celá pravda.

Ludmilin manžel Oldřich při vyšetřování často vysvětloval, že zdánlivě nejnepravděpodobnější historky obsahují vždycky alespoň zrnko pravdy, ovšem je těžké najít je. Právě v tom bylo podle něj umění vyšetřovatele. Odhalit to, co vypadá zdánlivě nelogicky, protože na logická řešení by nebylo vyšetřovatele třeba. A ona přece vyšetřovatelem chtěla být. Rozhodla se rychle. Nehodí to celé za hlavu. Pokusí se zjistit víc.

S Jaroslavem z Rohozce strávila příjemné dopoledne. Vyprávěl jí o křižáckém tažení i o bojích pod zástavou mladého Přemysla II. Otakara. Kdykoli se však Ludmila pokusila převést řeč na jeho dceru, dokázal obratně uhnout. Před polednem konečně sešla dolů jeho Anna. Byla bledá a rozcuchaná. Rozmrzele je pozdravila a zamířila ven.

„Půjdu se umýt,“ oznámila ve dveřích.

I když měla tentokrát daleko do krásy, obdivované panošem Otou, doprovázel ji její otec něžným a láskyplným pohledem. Sotva zmizela, jeho výraz se změnil. Stiskl rty a v očích se mu objevily slzy.

„Odpusťte,“ řekl tiše. Najednou vypadal, jako by byl omámený a hovořil skoro bez vůle. Přitom nemohl odtrhnout pohled ode dveří, v nichž jeho dcera zmizela. „Nehodí se, aby rytíř… Něco vám vysvětlím. Rychle, než se vrátí. Chci, abyste pochopila, proč ji tak rozmazluji. Ale přísahejte, že si to necháte jen pro sebe!“

„Při Bohu všemohoucím slibuji!“

„Má žena, dej jí Bůh věčné nebe, byla neplodná. Nemohla mít děti. Anna je dcerou mého bratra. Byl se mnou na sedmém křížovém tažení. Tam ho nevěřící smrtelně zranili, a když umíral, slíbil jsem mu, že jeho dceru vychovám jako svou. Anna to neví. Mé ženě dala tolik radosti, že si to ani neumíte představit… A mně také. Tiše, vrací se!“

Anna z Rohozce už vypadala podstatně lépe. Došla k nim a provinile se usmála. „Omlouvám se za včerejšek. Já vůbec nevím, co to se mnou bylo… Nejsem zvyklá pít.“

Když později osaměla s Ludmilou z Vartemberka, začala jí vysvětlovat, že se opila nejspíše ze studu nad tím, k čemu se musela přiznat.

I když byl na stole při obědě džbán s vínem, Anna z Rohozce pila jen vodu. Pravda ovšem byla, že její otec byl jako ostříž a džbán s vínem hlídal.

Odpoledne si vyjeli na lov a na Bezděz se vrátili až se soumrakem. Večer proběhl v příjemné a uvolněné pohodě. Anna z Rohozce měla pěkný hlas a Ludmila z Vartemberka uměla zase obstojně hrát na loutnu. Spát šli brzy. Krajinu pod hradem zalévalo sinavé měsíční světlo.

„Mohu spát v ložnici s tebou?“ požádala Anna Ludmilu, když se zvedly z křesel. „Bojím se… Ďábel se dostane všude. Mohl by se mě zmocnit i tady. Máme úplněk.“

Jaroslav z Rohozce je zaslechl. Zastavil se pár kroků od nich a zvědavě sledoval, jak to dopadne. Ludmila z Vartemberka váhala.

„Mohla bys spát v mé ložnici,“ navrhl Annin otec laskavě své dceři. „Vzpomínáš, když jsi byla malá? Jak si ke mně chodívala, že se sama ve tmě bojíš?“

„Už nejsem malá,“ odsekla trochu odměřeně.

„Jistě, to nejsi,“ souhlasil stále laskavě a trochu si povzdechl.

Ludmila z Vartemberka mu rozuměla. Nedovedla si představit, co by dělala ona, pokud by měla mít se svou dcerou stejné trápení, až vyroste. Uchopila Annu za ruku a souhlasila, že samozřejmě může přespat v ložnici s ní. Nechá tam přenést druhé lůžko.

„Mohu se klidně vyspat na tvém. Všimla jsem si, že je široké dost,“ bránila se Anna z Rohozce. „Stulím se do rohu. Spím tiše, nebudu tě rušit. Je ale úplněk…“

Ludmila z Vartemberka nadšená nebyla. Nelíbilo se jí to, měla v noci ráda svůj klid, jenže z Anny vyzařoval takový strach, že jí musela vyhovět.

Když ležely vedle sebe, opatrně se optala, zda je pravda, že se občas napije víc, než snese.

„To tvrdil můj otec, viď?“ zamračila se zlostně. „Několikrát jsem se opila, to je pravda, ale není to často. Obvykle jen kolem úplňku. Víš, já se tak bojím. Když si představím ten hrozný úd, jak do mne vstupuje…“ Uchopila Ludmilu za ruku a přitiskla se k ní. Tiše prosila, zda by nemohla usnout v její náruči.

Ludmila z Vartemberka byla ještě rozmrzelejší, ale nemohla dělat vůbec nic. Anna z Rohozce ji pevně objímala. Pak ji několikrát políbila s přáním dobré noci. „Jsem ti tak vděčná,“ vykládala. Ty polibky nepostrádaly vášeň. Teprve pak usnula.

Až když začala pravidelně a zhluboka oddechovat, vymanila se Ludmila z jejího sevření a odtáhla se k okraji lůžka. V cisterciáckém klášteře, kde ji vychovali, se vyprávělo o jedné řeholnici, že se oddává sodomskému hříchu s jinými sestrami. Zkoušela to i na Ludmilu, ale ta ji tehdy hodně ostře a zle odmrštila. Nebyla si jistá, zda něco podobného nenapadlo i Annu z Rohozce.

Těžce si povzdechla. Bolestně zatoužila po svém Oldřichovi. Kdyby tu byl a ona se mohla stulit do jeho náruče, bylo by všechno mnohem snadnější. Líbala by ho a pak by na svém těle ucítila jeho silné a něžné dlaně… Ze snění ji vytrhl zvláštní zvuk. Měla dojem, že se někdo pohybuje přede dveřmi ložnice. Rychle pohledem zkontrolovala závoru. Byla na svém místě. Nepatrně se nadzvedla a poslouchala. Jenže bylo ticho, zřejmě se zmýlila.

Teprve po nesmírně dlouhé době se na chodbě ozval onen zvláštní zvuk znovu. Nepatrné zavrzání prkna v podlaze, jako by tam někdo prošel. Ale pak už nic, všude vládl klid. Přesto Ludmila neusnula. Až do rána jen trhaně dřímala, vyděšená ze všeho, co se kolem děje. Jako by se i jí dotkl závan zla.

Ráno nařídila komořímu, aby vyslechl strážné, zda si nevšimli něčeho podezřelého v purkrabském paláci. Komoří se vrátil za chvíli, udýchaný a zpocený jako vždy, a s uctivou úklonou hlásil, že si nikdo ničeho nevšiml. Do paláce nikdo cizí nevkročil. Jeden voják však prý zahlédl černého kocoura. Ludmilu by to mělo uklidnit, ale neuklidnilo. Černý kocour byl neklamným znamením přítomnosti ďábla. Alespoň podle inkvizice.

Anna z Rohozce byla od rána samý úsměv. „Je po úplňku,“ vykládala šťastně. „Poprvé po dlouhé době se mi nic nestalo. Spala jsem skvěle. Díky tobě, má drahá. Jsem ti vděčná!“ Když tohle říkala, objala Ludmilu z Vartemberka a pokusila se ji políbit. Ale ta jí to nedovolila a trochu popuzeně ji odstrčila. Anna z Rohozce povytáhla obočí, protože ji Ludmilina reakce překvapila, ale nijak to nekomentovala. Od té chvíle se chovala mnohem upjatěji a dávala si pozor, aby nezavdala sebemenší příčinu k něčemu podobnému. Ludmila z Vartemberka měla nepříjemný pocit, že Anně zbytečně ubližuje a jejímu bezprostřednímu chování připisuje něco, co tam ve skutečnosti není. Jenže měla po probdělé noci nervy napjaté k prasknutí a po pravdě řečeno, už se těšila, až její hosté opustí Bezděz.

Během snídaně se Ludmila optala Jaroslava z Rohozce, zda v noci náhodou neopustil svou komnatu. Rozesmál se upřímným veselým smíchem: „Urozená paní, jela jste někdy celou noc na koni? Já ano. Nespal jsem celou předešlou noc, protože jsem cválal sem na Bezděz. Jednu noc nespat vydržím, ale dvě? Včera večer jsem usnul, že ani nevím jak. Věřte mi to nebo ne, nestačil jsem se ani svléknout. Tak se mi zavíraly oči. Svalil jsem se na lůžko a vzbudil se až ráno. Tedy lépe řečeno, vzbudil mne váš komoří. Prý abych nezmeškal mši.“

Právě když jim štolba sedlal koně, vrazil do hradní brány posel v barvách markvartického rodu. Byl zaprášený a zpocený. Jako ostatně každý, kdo se musel pohybovat trochu rychleji. Léto vrcholilo a slunce nemilosrdně pálilo.

„Urozený pane z Rohozce, vezu zprávu vašeho purkrabího,“ volal chraptivým hlasem, který mu přeskakoval. „Musíte se hned vrátit na své panství.“

„Co se děje? Snad nás nepřepadl nepřítel?“ ušklíbl se vysoký rytíř a rukou si uhlazoval rozcuchané vlasy.

„Něco mnohem horšího,“ vykládal posel. Seskočil ze sedla a hodil uzdu přihlížejícímu čeledínovi. Děvečce, která spěchala kolem, sebral putnu s mlékem a žíznivě se napil. Teprve když ji vrátil a otřel si ústa, pokračoval. Už nechraptěl, měl příjemný kultivovaný hlas.

„Na Rohozec včera večer přijel exorcista! Páter Berthold z Mülhausenu. Má pověření od samotného papeže, aby potíral ďábla.“

„Proč na můj Rohozec?“

„Protože se tady v severních Čechách ďábel objevil,“ vysvětloval posel, zbožně se pokřižoval a dodal, aby je Bůh ráčil ochránit.

Jaroslav z Rohozce vrhl nejprve nesoustředěný pohled na svou dceru a pak si od posla převzal pergamenový list. Rozvinul ho a dal se do čtení. Byl na rozdíl od většiny jiných rytířů v kraji vzdělaný. Nepotřeboval, aby mu list přečetl nějaký prelát. Proto Ludmila netušila, co v pergamenu je.

Rytíř mlčel a list dlouho studoval. Na čele se mu objevila vráska, oči mu blýskaly, vůbec nedokázal skrýt zlost. Teprve po dlouhé chvíli pergamen chvějící se rukou svinul a zastrčil za opasek.

„Proč je u nás exorcista?“ optala se s neskrývanými obavami v hlase jeho dcera. „Já ale nikomu… přísahám… Já…“

„Nejde o tebe. Zatím,“ opáčil Jaroslav z Rohozce a pokusil se na ni povzbudivě usmát. Pak se obrátil na Ludmilu z Vartemberka. „Měla byste vědět, urozená paní, že už dvě urozené dívky v našem kraji pokoušel ďábel. Alespoň podle toho exorcisty. Má prý přiznání, že s nimi ďábel v noci obcoval. V jakési jeskyni či kde… Mohu vás požádat, abyste poskytla mé dceři přístřeší ještě na pár dní? Musím nejprve zjistit, co se vlastně děje. Nebylo by jistě vhodné, aby se teď exorcista s mou dcerou setkal.“

„Souhlasím,“ přikývla Ludmila z Vartemberka. „Pod jednou podmínkou. Pojede s vámi můj písař Wolfgang. Chci o všem vědět.“ Na okamžik zaváhala a pak trochu zbytečně hlasitě dodala: „Já teď totiž zastupuji svého manžela, správce severních Čech a královského prokurátora. A tohle je věc, která se týká zájmů našeho vznešeného panovníka!“

Jaroslav z Rohozce vrhl krátký pohled na svou dceru a skoro okamžitě souhlasil. O chvíli později opustil v doprovodu hrbatého postaršího muže Bezděz. Ještě v bráně se písař Wolfgang nešťastně ohlédl. Nic nesnášel tolik jako jízdu na koni. Ale pochopil, že mu není pomoci. Odhodlaně stiskl rty a popohnal koně, aby nezdržoval. Hnědák poskočil, div Wolfganga neshodil na zem.

„Čert aby vzal všechny ďábly!“ zaklel Wolfgang. I když žil na Bezdězu řadu let, v jeho řeči byl stále znát rodný německý přízvuk.

IV. KAPITOLA

Z hradeb sledovala Ludmila z Vartemberka spolu s Annou z Rohozce oba jezdce, jak opatrně sjíždějí cestou, která se vinula pod hradem a klesala dolů k první bráně, před níž se rozkládalo rozlehlé předhradí.

„Slyšela jsem vás,“ řekla Anna z Rohozce bez jakéhokoli úvodu. „Včera ráno, tam v sále, když otec přijel. Chtěla jsem sejít, ale on o mně mluvit tak ošklivě, že jsem nemohla… Zůstala jsem na schodech a poslouchala.“

Ludmile z Vartemberka se mihlo hlavou, jaké bylo štěstí, že to nejdůležitější jí Jaroslav z Rohozce řekl, až když se šla jeho dcera umýt ven k nádrži s vodou. To, že ve skutečnosti není jeho dcerou, ale neteří. Že vychovává dceru svého zemřelého bratra.

„Občas se napiju, to ano. Ale zdaleka ne tolik, jak tvrdí,“ pokračovala hořce. „Můj otec má pravdu jen v jednom. Piju až po smrti mé matky. Ale on se také změnil. Neumím to popsat, ale nerozumíme si jako dříve. Kdysi se smál, zpíval, pil a žertoval, ale teď ne. Oba nás její smrt zasáhla, to přece není nic divného. Ale není pravda, že se jezdím opíjet po okolních hradech. Nikdy jsem se mimo domov neopila, poprvé až tady na Bezdězu. A ještě něco! Doma na Rohozci nemají služebníci zakázáno dát mi napít. Jen mi nesmějí dát víc než jeden džbánek vína denně… Ale já bych stejně víc nechtěla. Proč mě tak pomlouvá?“

„Třeba mu bylo trapné, že jsi tolik vypila tady,“ konejšila ji Ludmila mateřsky. Přitom ji ostražitě sledovala. Teď byla snad příležitost dozvědět se víc. Proto rychle pokračovala: „Ale ještě trapnější mu muselo být, že jsi přišla o panenství.“

„Já mu o tom neřekla ani slovo! Nechápu, jak se to mohl dozvědět. Nevěřím, že by to bylo od manželky našeho purkrabího. Že by mne ohledávala ve spánku a já nic nevěděla? Nesmysl! Ale i kdyby, nenechala by si to pro sebe. V případě, že by to opravdu zjistila ona, mluvil by o tom do večera na hradě každý. Je to drbna, víš? Do včerejška jsem si myslela, že to na hradě nikdo netuší. Tedy kromě našeho kaplana. Ale ten je přece vázaný zpovědním tajemstvím!“

„Tvůj otec si myslí, že tě o panenství přepravil nějaký muž z okolí. Pokud jsi nás pozorně poslouchala, jistě sis všimla, že se tvému vyprávění o ďáblovi vysmál.“

„Ani o ďáblovi jsem mu neřekla! Jak o něm může vědět?“

„Občas se doma opiješ. Co když…“

„Nikdy jsem nebyla opilá tolik, abych nevěděla, co dělám,“ bránila se Anna z Rohozce uraženě. „Tohle bych mu neřekla ani v největší opilosti. Ale já vím, kdo mu to prozradil. Náš hradní kaplan! Vyzpovídala jsem se mu a on to řekl otci.“

„Kněz nesmí prozradit zpovědní tajemství. Před chvílí jsi to zmínila ty sama,“ přísně ji upozornila Ludmila z Vartemberka. Ale dívka mávla znechuceně rukou, že jejich kaplan je lotr horší než Antikrist.

„Tak proč se mu zpovídáš?“ optala se Ludmila upjatě.

„Je to jediná vysvěcená osoba na otcově hradě. Dříve jsme chodívali na mši do kostela v Turnově. Na tamním hřbitově jsme pochovali matku. Od té doby tam nechodím ráda. Proto otec zařídil, abychom měli svého hradního kaplana. Soběbor je ještě celkem mladý a docela i pohledný. Původně se mi líbil. Byl pozorný a laskavý. V poslední době se mu však raději vyhýbám. Pořád mě poučuje. Mluvil by jen o hříchu a pokání. Ale sám se na mne jednou tajně díval, když jsem se koupala. Dobře jsem si ho všimla!“

Ludmila z Vartemberka trochu zmateně přikývla. Obvinění, která chrlila Anna z Rohozce, se jí nelíbila. Skoro je ani nestačila všechny zachytit. Věděla však, že tak to bývá. Ten, kdo hřeší, vidí chyby ve všech lidech kolem sebe, ale své si nikdy nepřizná. Annu z Rohozce nepovažovala za chytrou, a proto nevěřila, že by si její otec vymýšlel. Alespoň ne všechno. V něčem možná přeháněl, ale v tom podstatném jí určitě nelhal. Jenže to teď nebylo důležité. Co jí bylo do cizích rodinných problémů? Otec vycházel s dospívající dcerou dobře málokde. Byla zvědavá, jak si poradí ona s tou svou, až bude starší. Mnohem vážnější bylo, že se v severních Čechách objevil exorcista zmocněný samotným papežem. A že měl svědectví o přítomnosti ďábla.

V. KAPITOLA