Hana Marie Körnerová

KOČÁR DO NEZNÁMA

Vydala Moravsk. Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie K.rnerov., 2013

© Ob.lka Martina Čern., 2013

© Moravsk. Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5957-1

PROLOG

(jen pro ty, kteří si chtějí trochu osvěžit historii)

Ve druhé polovině 18. století byla Francie nejmocnější zemí evropského kontinentu, i když se pod vládou Ludvíka XVI. propadala stále hlouběji do dluhů. Lví podíl na zadlužení měla už vláda jeho předchůdce (a děda) Ludvíka XV. Obrovskou díru do státní pokladny udělaly především války, včetně americké války za nezávislost, kterou Francie silně podporovala. Další brzdou byl nepružný ekonomický systém, stojící na cechovních monopolech a zastaralých celních zákonech. O zbytek se postaral nákladný život dvora a vysoké šlechty vůbec. Zemí se šířila nespokojenost, která zachvátila všechny tři stavy, z nichž se tehdejší francouzská společnost skládala. První stav tvořilo duchovenstvo (1%), druhý šlechta (2%). Do třetího stavu patřili všichni ostatní. Od inteligence (lékaři, učitelé, právníci) až po obchodníky, řemeslníky, dělníky, rolníky i nevolníky. První dva stavy jakožto privilegované neodváděly státu daně, o to více byl zdaněn stav třetí. Přesto i první dva stavy kritizovaly stávající poměry, především úpadek královské moci, která téměř nechránila jejich výsady. Třetí stav se bouřil proti stále silnějšímu vykořisťování. Jeho příslušníci, kteří se považovali za pokrokové a „osvícené“, pošilhávali přes kanál La Manche na ekonomicky silnou Anglii, kde vedle krále vládl i parlament (konstituční monarchie).

Neúnosné zadlužení země vedlo nakonec k rozhodnutí vypsat daně i pro první a druhý stav. S návrhem reformy přišel geniální bankéř a pozdější ministr financí Jacques Necker. O jeho služby dlouhodobě usilovali představitelé většiny evropských států. On však byl silně citově vázán k Francii, i když tam nebyla jeho situace po zrušení ediktu nantského[1] právě ideální – byl protestant.

Aby bylo možné reformu zavést, musely k ní podle zákona dát souhlas i generální stavy – jakožto zástupce veškerého francouzského lidu. To přineslo řadu komplikací, neboť generální stavy nebyly svolány už celých 175 let (od r. 1614)! a nikdo tudíž nevěděl, jak oficiálně postupovat. Nakonec se Ludvík XVI. po dlouhém váhání a poradách rozhodl generální stavy přece jen svolat. Tehdy nemohl tušit, že tímto jediným krokem podkopal nejen základy monarchie, ale i své vlastní existence.

Volby do generálních stavů se uskutečnily v únoru. O tři měsíce později – v květnu – se generální stavy sešly s velkou slávou ve Versailles. Jedinečný barevný průvod sledovaly statisíce lidí. Samotné jednání ale nebylo jednoduché, od samého začátku se rokující nedokázali shodnout na počtu zástupců (a tudíž i hlasů) pro jednotlivé stavy. První dva prosazovaly rovnost hlasů, třetí stav požadoval hlasy podle počtu členů. Vzhledem k tomu, že byl nejpočetnější (97%), získal by tím ohromnou převahu, což první a druhý stav nehodlaly připustit. Politická situace se rychle vyostřovala.

Radikální zlom nastal už 17. června. Tehdy si třetí stav jakožto nejsilnější vynutil změnu: prohlásil se představitelem národa a svůj statut změnil na Národní shromáždění. První dva stavy chtěly protestovat, ale brzy poznaly, že tím jen ztrácejí zbytek svého vlivu. Proto se o několik dní později k třetímu stavu přidaly.

Národní shromáždění jakožto zákonodárný orgán rychle přijalo novou ústavu, která prakticky ukončila absolutistickou vládu v zemi.

Ludvík XVI. se změnami navenek souhlasil, ale tajně dal povolat část armády k Paříži a město obklíčit.

Situace se vyhrotila. Poslední kapkou se stal rozkaz obrátit děla umístěná v Bastile a namířit je na Paříž, jmenovitě na dělnické předměstí Saint Antoine.

Pevnost Bastila byla veřejností vnímána jako nejhorší vězení pro královy politické odpůrce. 14. července 1789 se tento nenáviděný symbol královské moci stal terčem prudkého útoku vzbouřenců z dělnických čtvrtí. Stačily pouhé čtyři hodiny, aby Bastila padla. Přestože kobky vězení byly téměř prázdné (pouhých 6 vězňů), stalo se dobytí Bastily historickým mezníkem. Spolu s baštami padla i monarchie.

Požár revoluce se začal šířit z Paříže na venkov. Královské úřady byly zbaveny moci, místo nich vznikaly obecní rady (komuny). Ozbrojení dobrovolníci zakládali Národní gardy, které měly za úkol prosadit novou ústavu a skoncovat s představiteli starého režimu. Jakýmikoli prostředky!

KAPITOLA I

25. červenec 1789

zámek Meuron, Burgundsko, Francie

„Hoří! Pomoc! Hoří!“

Hlas zabarvený panikou pronikavě rozčísl noční ticho. „Proboha, kde jste kdo? Hoří!“

Stefanie se budila rychle. V jedné vteřině hluboce spala, v druhé už byla úplně vzhůru.

„Hoří!“

Vyskočila z postele, na bosých nohou přeběhla k oknu a cestou ještě stačila zalomcovat ramenem mladší sestry Hermíny. „Probuď se!“

Ke křičícímu hlasu se přidávaly další a nakonec se proměnily v táhlý úzkostný nářek.

„Hoří! Pomoc, hoří!“

Stefanii stačil jediný pohled. Část hospodářských budov ležících na opačné straně nádvoří už stála v plamenech. Sláma a seno, uskladněné pod jejich střechou, vzplály jako pochodeň a svěží noční větřík plameny ještě víc rozdmýchával. Zpod krovu stájí přilehlých k seníku vyletovaly spršky jisker jako ohňostroj.

„Stáje! Hoří stáje!“

Do křiku se vmísil pronikavý kovový zvuk. Jedna z kuchyňských pomocnic vyběhla na dvůr a začala tlouct kovovou naběračkou o hrnec, aby vzbouřila i ty, které dosud neprobudil křik. Nádvoří bylo najednou plné lidí, jedni vědry hasili požár, druzí vyváděli koně.

Stefanie stála u okna jako přikovaná, děsivé divadlo jí spoutalo nohy, takže nedokázala udělat ani krok. Vzpamatovala se, až když se z okna vedle ní vyklonila mladší sestra.

„Co se to tam děje?“ zakřičela Hermína, ale Stefanie jen bezmocně vrtěla hlavou, neschopná odtrhnout zrak od ohně. Střechy hospodářských budov už stály v jednom plameni. Tak rychle se šířící požár ještě nikdy neviděla. Jako by začalo hořet na několika místech najednou.

„Já se tě neptám na oheň.“ Hermína ukázala směrem ke vstupní bráně. Protože požár zuřil na opačné straně nádvoří, Stefanie se tam dosud ani jednou nepodívala. Teď si s překvapením všimla několika postav přelézajících kamenný oblouk, klenoucí se nad tepanými křídly zámecké brány. V nastalém zmatku zřejmě vetřelce nikdo jiný nezahlédl.

„To není jen požár,“ řekla Hermína a znělo to spíš udiveně než polekaně. „To je přepadení!“

Než si stačila Stefanie rozmyslet, co by měla v dané chvíli udělat, sestra se otočila a rozběhla se do pokoje. V příští chvíli byla zpátky s dětskou trubkou, která visela celá léta zapomenutá na zdi.

Ostrý hlas trumpetky se rozlehl zámeckým nádvořím a přehlušil i křik lidí a praskot ohně. Oči všech se obrátily po zvuku. Hermína odtrhla trubku od úst a ukázala směrem k bráně. Tři útočníci už byli na dvoře a teď se pokoušeli otevřít závoru. Dva další seděli obkročmo na kamenném oblouku a házeli jim dolů zbraně. Stefanie zahlédla sekeru, vidle, kosu.

Muži hasící oheň odhodili vědra a rozběhli se k bráně. K nim se přidali i sluhové vyvádějící zvířata z maštalí. Nádvoří ozářené požárem vypadalo jako ostře osvětlená divadelní scéna. Fascinovaná Stefanie se od ní nedokázala odtrhnout. Mnohem pohotovější Hermína ji nechala stát na místě a bosa se rozběhla ke dveřím. Cestou stačila sebrat ze židle župan a v běhu si jej navléknout. O chvilku později už vybíhala z hlavního vchodu.

Před bránou se strhla prudká bitka. Čeledi se podařilo přemoci ozbrojence; jeden ležel bez hnutí na zemi, druhý zápasil s přesilou a třetímu se povedlo vyšplhat zpátky na bránu a překulit se na druhou stranu. Jejich druhové sedící nahoře zmizeli, hned jak se bitka začala zvrhávat v jejich neprospěch.

Teprve teď se pod Stefanií podlomily nohy a ona se musela ze všech sil přidržet okenního parapetu, aby neupadla. S úžasem sledovala Hermínu, která bosa doběhla až k bráně. Dva sluhové zvedli přemoženého útočníka na nohy a Hermína se neohroženě postavila před něj. I na dálku bylo vidět, jakou má zlost. Něco se zajatce ptala, ale muž se předklonil a plivl jí pod nohy. Vzápětí ho jeden ze sluhů srazil na zem.

Stefanie neschopná pohybu sledovala, jak ho další dva spoutali a nechali ležet. V příští chvíli se všichni včetně Hermíny rozběhli k ohni.

Zachránit stáje a seníky bylo nemožné. Žár ohně byl tak silný, že se nikdo nemohl k budovám ani přiblížit. Naštěstí se všechna zvířata podařilo vyvést ven. Sloužící utvořili řetěz a podávali si vědra s vodou, kterými polévali zeď zámku stojící nejblíž k požáru. Z hořící střechy stájí vyletovaly celé snopy jisker a na dláždění hořely chumáče sena, které i slabý noční větřík zanesl až k obytným budovám. Lidé je utloukali houněmi a polévali vodou. Všichni byli promočení a špinaví od sazí, ale nikdo necouvl. Stefanie si teprve teď všimla, že mezi čeledí se pohybuje nejen Hermína ale i grand-mère[2]. I ona měla na sobě jen noční košili a župan. Šedivé vlasy, jindy pečlivě upravené, jí divoce vlály kolem tváře. Kdy se objevila na dvoře, Stefanie netušila, ale teď stála v řadě služebnictva a podávala vědra s vodou.

Při pohledu na starou dámu se Stefanii vrátila odvaha. Odskočila od okna, nazula boty a po schodech seběhla na nádvoří. Grand-mère jí udělala místo v řadě a Stefanie poprvé v životě popadla do ruky vědro s vodou a podala je dál.

Nikdy později nedokázala odhadnout, jak dlouho hašení trvalo.

Pak se vítr jako zázrakem utišil. Řetěz rukou podávajících vědra se rozpadl. Ze stájí zůstaly jen doutnající trosky, ale zámek se podařilo zachránit. Jen očazená boční zeď napovídala, jak málo chybělo, aby se oheň rozšířil i na něj.

Svítalo. Nad dlážděním se převalovaly cáry kouře a celé nádvoří bylo poseto zbytky ohořelého sena. U malé brány do zahrady se vrstvila hromada věcí, které se podařilo vytáhnout z hospodářských budov, dřív než je oheň zcela pohltil. Těsně za hromadou stál velký cestovní kočár pokrytý sazemi. Stihli jej vytáhnout ještě předtím, než se propadl strop kočárové kolny. Pod vrstvou sazí a popela se zcela ztrácel erb na dveřích i zlacené ozdoby kolem oken.

Stefanie cítila, jak se jí začíná točit hlava. Musela se opřít o zeď domu, aby neupadla. Nechápala, kde berou grand-mère a Hermína sílu, aby dál organizovaly záchranné práce.

„Je vám špatně, slečno?“ zeptala se služebná, která spěchala kolem ní.

„To nic není,“ pokusila se říct Stefanie, ale to bylo také to poslední, co udělala. Vzápětí se jí podlomily nohy a ona se podél zdi sesula k zemi.

Když se probrala, ležela na pohovce ve velkém salonu v přízemí a její komorná jí omývala obličej.

„Už je vám líp, slečno?“

„Ano,“ odpověděla Stefanie mdle. „Kde jsou všichni?“

„Paní hraběnka a slečna jsou pořád ještě na nádvoří. Přijel policejní inspektor a prefekt. Ve vsi prý byly taky nepokoje. I v Rieux. Rebelové tam zapálili radnici. Prý to tam vypadá ještě hůř než tady.“

„Co to bylo za lidi?“ zeptala se Stefanie. „Odkud se tu vzali?“

„Krajem táhnou ozbrojené tlupy,“ řekla komorná. „Ale ten, co ho zajali naši lidé, ten byl místní.“

„Místní?“

„Ano, slečno. Po tom, co se stalo v Paříži, si někteří začali troufat. Bouří se a rabují. Inspektor říkal, že někde je ještě hůř. Varoval paní hraběnku, aby se připravila na to, že se přepadení může opakovat. Prosil ji, aby raději odcestovala do bezpečí. Většina panstva z okolí taky odjíždí. Co jen s námi bude?“

„Odcestovat do bezpečí?“ Stefanie se posadila a rozhlédla se salonem, který až na zápach spáleniny táhnoucí sem otevřenými dveřmi vypadal stejně jako jindy.

„Kam do bezpečí? Vždyť tohle bylo odjakživa to nejbezpečnější místo na světě. Je to přece Meuron! Je to náš domov. Nic bezpečnějšího není!“

Komorná uhnula pohledem. „Moc věcí se změnilo, slečno. Možná už to nikdy nebude jako dřív.“

Stefanie na ni pohlédla, jako by mluvila cizí řečí.

„Co tím myslíš? Jedna loupeživá tlupa nám přece nemůže změnit život.“

Komorná se ošila. „Ale slečno, oni si neříkají loupežníci, prohlašují, že patří k Národní gardě a prosazují tady spravedlnost.“

„Spravedlnost?“ řekla Stefanie s odporem. „Zapalování majetku a noční přepady bezbranných žen jsou snad nějaká spravedlnost?“

Komorná pokrčila rameny. „Mezi lidmi je spousta takových, co léta trpěli. Však víte, jak krutá byla letošní zima, co lidí pomřelo hladem a mrazem. Teď, když třetí stav dostal stejná práva jako ostatní, chtějí ti nejchudší a nejpostiženější rovný díl i pro sebe.“

„A ten chtějí od nás?“ zeptala se Stefanie pohrdavě. „Ukřivdili jsme snad někdy někomu? Grand-mère je spravedlivá dáma. Nikdy nikomu neublížila. Jak se může nějaká lůza dožadovat spravedlnosti právě od ní? To, co se tu dnes stalo, je obyčejný loupežný přepad. Všichni dobře vědí, že na zámku žijeme jen my tři. Nejspíš jsme jim připadaly jako snadná kořist. Když tolik touží po spravedlnosti, proč si nevyřídí účty s markýzem de Bornes-Lay? To je přece největší pán v kraji, který dřel lidi z kůže a bez milosti nechal věšet řemeslníky i rolníky při sebemenším náznaku neposlušnosti. Jenže na něho si netroufají, z něj mají strach! Raději zkusili přepadnout bezmocnou vdovu a její vnučky. To není spravedlnost, to je obyčejný zločin! A já, ačkoli jsem nikdy nebyla pomstychtivá, teď doufám, že je všechny pověsí!“

Upřímné rozhořčení vrátilo Stefanii sílu. Bez pomoci vstala a zamířila do svého pokoje.

„Pojď se mnou, převlékneš mě!“ poručila komorné. „Nechci tu pobíhat v noční košili!“

Když grand-mère a Hermína o půl hodiny později vstoupily (dosud v županech a zamazané od sazí) do salonu, našly ji upravenou a učesanou jako obvykle.

Grand-mère se při pohledu na vnučku nepatrně pousmála. Na Stefanii bylo spolehnutí. Za všech okolností vypadala (na rozdíl od nich dvou) dokonale. Zatímco služebné připravovaly lázeň, grand-mère si pevnou rukou nalila pohár červeného vína a žíznivě jej vypila až do dna.

„Musíme si promluvit,“ řekla. „To, co se dnes stalo, není náhoda. A může se to opakovat. Inspektor i prefekt mi nezávisle na sobě doporučili odjezd.“

„Copak nás nikdo neochrání?“ vybuchla Stefanie rozhořčeně. „Copak policie a královští úředníci nemají žádné pravomoci? Nechají nás napospas lůze?“

„Budou mít plné ruce práce, aby ochránili sami sebe,“ řekla grand-mère odevzdaně. „Nejste slepé ani hluché, chystalo se to už delší dobu.“

„Od pádu Bastily,“ doplnila ji Hermína.

„Ne, už od února,“ opravila ji stará dáma. „Od voleb do generálních stavů. Ty spustily lavinu, která se už nedá zarazit. Kdysi se mi zdálo, že určité změny jsou nutné, ale nikdo z nás nečekal, že budou tak razantní a ohrozí samu podstatu společnosti. Náš starý svět se rozpadl a já si nejsem jistá, jestli ten nový dokážu pochopit a přijmout.“

Najednou vypadala velmi unaveně a Stefanie s Hermínou na sebe znepokojeně pohlédly. Grand-mère se dosud neochvějně držela odvěkých jistot a na všechny novinky, které se posledního půl roku šířily z Paříže, reagovala velmi umírněně. Život na Meuronu odjakživa plynul jednotvárně a bez velkých vzruchů. Paříž byla vzdálená šest dnů jízdy kočárem a všechno, co se tam událo, přicházelo sem na odlehlý venkov se zpožděním. Stejně jako noviny. Ty navíc o všech převratných změnách psaly jen velmi opatrně a podle toho, čí ruka je platila.

KAPITOLA II

Stefanii a Hermíně se dostalo velmi dobré výchovy. Grand
-mère odjakživa dbala na to, aby měly ty nejlepší učitele. Kromě společenského chování, hudby, tance a jazyků studovaly i literaturu, umění a filosofii. Vyrůstaly v převratné době osvícenství, směly číst Voltaira, Rousseaua a Diderota, což u dívek v jejich postavení nebylo příliš obvyklé. Měly tudíž slušné znalosti historické, filosofické i politické. Jejich poslední učitel monsieur Hubert byl kdysi vychovatelem synů hraběte z Rosny. Když se ve stáří uchýlil do jejich kraje, grand-mère velmi stála o to, aby právě on učil její vnučky. Musela starého pána hodně přemlouvat, tak jako mnozí z jeho generace soudil, že vyšší vzdělání pro pouhé dívky je plýtvání časem a energií. Teprve když poznal, že znalosti obou slečen jsou nadprůměrné, uvolil se je vyučovat. Jeho velkou láskou byl řecký a římský starověk, občas se tak ponořil do výkladu, že zapomněl, koho má před sebou, a jednal s mladými dámami jako s chlapci. Hermíně to přišlo komické, zato Stefanii to silně pobuřovalo.

Monsieur Hubert schvaloval nutnost společenských reforem, ale z hloubi duše nesnášel násilí. Týden po pádu Bastily oznámil paní hraběnce a slečnám, že na nějakou dobu opouští Francii, aby se uchýlil k nejmladšímu synovi do Ženevy. Loučily se s ním nerady, za poslední rok a půl se stal členem domácnosti na Meuronu.

„Sejdeme se v klidnějších časech,“ řekl jim na rozloučenou. Tehdy se všichni domnívali, že to nemůže trvat nijak dlouho.

„Grand-mère, tvrdila jste nám, že se to všechno zase urovná,“ řekla teď Stefanie a znělo to skoro vyčítavě. „Že zákony budou platit pro všechny stejně. Že nikdo nebude ubližovat těm, co se ničím neprovinili. Že král nedopustí, aby se jeho věrným poddaným dělo příkoří!“

„Odpusť.“

Hlas staré dámy zněl najednou stejně unaveně, jak unaveně vyhlížela její tvář. „Nelhala jsem ti. Sama jsem tomu dlouho věřila.“

„A teď už nevěříte?“ vmísila se do hovoru Hermína.

Grand-mère neodpověděla.

Sestry si vyměnily rychlý pohled. V obou se zračila úzkost.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Stefanie úplně stejným tónem jako před půlhodinou její komorná. „Co jen s námi bude?“

Grand-mère dopila víno a unaveně se zvedla.

„Teď se my dvě s Hermínou umyjeme a převlečeme a pak se všechny nasnídáme. Důležitá rozhodnutí se s prázdným žaludkem nedělají!“

Právě se chystaly zasednout k pozdní snídani, když dorazila první návštěva. Madam Parilaudová, manželka zámeckého správce v Rieux s oběma dcerami a synem. Všichni vyděšeni na nejvyšší míru.

Parilaudovi patřili k nejbližším přátelům, bez jejich přítomnosti se na Meuronu neobešel žádný večírek ani rodinná oslava. Obě dcery na domácích koncertech doprovázely Hermínu a Stefanii na klavír.

„Ve městě je boží dopuštění,“ řekla madam Parilaudová. „Na prefektuře vyvěsili trikoloru. Říká se, že většinu úředníků zatkli. Mého manžela, jak zajisté víte, povolal král do Paříže, ale než odjel, poručil, ať se připravíme na odjezd. Přišli jsme se jen rozloučit.“

„Vy taky?“ zeptala se Stefanie trpce. „Všichni utíkají!“

„Měli byste udělat totéž,“ řekla madam Parilaudová a kapesníčkem si nervózně utírala voskově bledou a zpocenou tvář. „Nálada ve městě je hrozná. Říká se, že všichni, kdo byli nějak spojeni s královským režimem, budou teď za to pykat. Lidi, co se nám dřív klaněli, teď pokřikují urážky. Na můj kočár dokonce házeli kameny. Vzala jsem pro jistotu s sebou čtyři lokaje, ale obávám se, že proti davu by stejně nic nezmohli. Už jsem nechala zabalit nejnutnější věci. Chceme odjet dnes v noci. Na manžela počkáme v Dijonu, tam je snad situace o něco klidnější.“

Grand-mère znepokojeně pohlédla na vnučky. Hermína pochopila, že si chce promluvit s madam Parilaudovou o samotě.

„Jestli nás chcete poslat pryč, tak dnes nikam nepůjdeme,“ řekla vzdorovitě. „Nejsme už děti, chceme slyšet, co nám hrozí. Není třeba nám nic nalhávat.“

„Je vám teprve sedmnáct a osmnáct,“ řekla grand-mère s povzdechem.

Pryč je ale neposlala. Celou hodinu rozebíraly s madam Parilaudovou situaci. Než se stačily k něčemu dobrat, přijela další návštěva a po ní ještě dvě. Ti, kdo patřili k jejich blízkým přátelům a doslechli se, co se tu dnes v noci stalo, jim přišli projevit účast. Všichni také přinášeli nové zprávy o divokých událostech v kraji. To, co viděli na vlastní oči, se mísilo s dohady a fámami. Lidé byli vyděšení na nejvyšší míru, nikdo netušil, co bude dál. Někteří soudili, že nejrozumnější bude v bezpečí domů či zámků vyčkat, až se situace uklidní. Žádný z návštěvníků Meuronu nepatřil k nejvyšší šlechtě, která byla terčem nejzuřivější nenávisti, proto nejčastěji opakovanou větou bylo: „Nikomu jsme neublížili, kdo by se nám mohl chtít mstít?“

Grand-mère, která vypadala stále unaveněji a přepadleji, do hovoru téměř nezasahovala. Promluvila, až když se jí madam Parilaudová otevřeně zeptala na názor.

„Máte pravdu, nikomu jsme neublížili. Před zákonem jsme nevinní. Ale zfanatizovaný dav žádné zákony nectí. Jakmile začne volat po krvi, nikdo se nebude ptát, kdo z panstva je vinen nebo nevinen. Nejsme jako oni, patříme do jiného tábora. I kdybychom na to zapomněli, oni nezapomenou.“

V salonu se rozhostilo ticho, madam Parilaudová se pokřižovala. Po všech plamenných a hysterických výlevech, které tu celou dobu zaznívaly, měla věcná slova grand-mère stejný účinek jako ledová sprcha.

„To přece nemůže být pravda,“ hlesla jedna z dam. „Vždyť jsme pro ty lidi udělali všechno, co bylo v našich silách. Dáváme almužny, sbíráme šatstvo pro chudé, zřizujeme sbírky pro sirotčince…“

Grand-mère jen zavrtěla hlavou. „Stačí, že my jezdíme v kočáru a oni chodí pěšky. Vaše milodary pro chudé neznamenají v kotli revoluce vůbec nic.“

„Ale vždyť vy sama jste nám citovala z Rousseaua a Voltaira,“ řekl dospívající synek paní Parilaudové. „Mluvili jsme o nutnosti změn starého světa, o šíření osvícenských myšlenek.“

„Ano,“ řekla grand-mère. „Mluvili jsme o změnách sociálních a kultivování člověka jako takového, o možnosti vzdělání pro všechny nadané a schopné. Ne o vypalování domů a pobíjení lidí jen proto, že patří k určité vrstvě. To nemá s osvícenstvím nic společného.“

„Ale oni říkají,“ začal opět synek paní Parilaudové, ale matka do něj pod stolem strčila tak prudce, že zmlkl.

„Pak ale nechápu, proč zůstáváte,“ řekla jiná dáma a všechny oči se tázavě upřely na grand-mère. Všechny včetně Hermíniných a Stefaniiných.

Nepokusila se jim vyhnout, ale její pohled zesmutněl a objevilo se v něm cosi jako poraženectví.

„Nezůstáváme,“ řekla hluše. „Do tří dnů odjedeme k příbuzným do Neapole.“

KAPITOLA III

Stefanie stála bezmocně nad truhlou se šatstvem, jejíž víko se marně snažila přiklopit. Dvě další truhlice – uzavřené a opatřené zámky – čekaly přede dveřmi připravené k naložení. Vedle nich se kupily cestovní vaky, skříňka s domácí lékárnou, skládací toaletní stolek s malým třídílným zrcadlem, perletí vykládané psací desky, z nichž se po vyklopení stal přenosný psací stůl, malířský stojan a truhlička s barvami a štětci.

Když se na prahu objevila grand-mère, Stefanie se zatvářila nešťastně.

„Potřebuji ještě jednu truhlu, tahle je tak plná, že se nedá zavřít, a ve skříni mi zbyla ještě polovina šatů.“

„Lituji, moje drahá, tahle truhla je poslední. Říkala jsem ti, že si nemůžeš vzít všechny svoje věci. Tolik místa v nákladním kočáru není. Jen to nejnutnější, prosím!“ Pohled jí přitom sklouzl na malířský stojan a truhličku s barvami.

„Těch se nevzdám!“ vykřikla Stefanie pobouřeně. „Je to moje jediná radost! Nemůžu je tady nechat!“

„Já tu nechávám celý zámek s vybavením,“ řekla grand-mère mírně. „Nemůžeme si odvézt všechno.“

„Ale co když se ti lupiči vrátí?“ hlesla Stefanie. „Co když všechno rozkradou? Nebo znovu zapálí?“

Grand-mère neodpověděla, jen na ni mlčky hleděla. Stefanii ten pohled vehnal slzy do očí.

„To po mně přece nikdo nemůže chtít!“ vzlykla. „Komu jsem co udělala? Proč zrovna my musíme tolik obětovat?“

„Jen to nejnutnější,“ zopakovala grand-mère.

Po jejím odchodu se Stefanie vrhla na postel a zoufale vzlykala do polštáře.

Od chvíle, kdy grand-mère rozhodla o odjezdu, všechno bylo vzhůru nohama. Ve velkém salonu a v hale se kupily cestovní vaky, houně a truhlice. U schodů těsně před vchodem stály dva kočáry. Lehký vyjížďkový, který měl v nynější krizové situaci sloužit jako nákladní, a objemný cestovní, v němž se dalo i nocovat. Do nákladního kočáru služebnictvo ukládalo věci, které si dámy chtěly vzít s sebou. Panské v salonu balily do plátna stříbrné svícny a do slámy křehký sevréský porcelán. Švadlena povolaná z města šila z pevného plátna váčky, do nichž přijdou šperky a peníze ve zlatě, které nebylo radno převážet všem na očích. Váčky měly dlouhé vázací šňůry a daly se nenápadně připevnit mezi tuhé spodničky cestovních šatů. Nebylo to příliš pohodlné, ale zato praktické.

Další služky balily do ochranných vaků kožešiny a vynášely je spolu s teplými přikrývkami do velkého kočáru. Ten sice při požáru utrpěl škody, ale po drobných opravách byl schopen cesty. Grand-mère nechala jen sejmout ohořelé ozdoby kolem střechy a ožehnutý erb na obou dveřích. Zápach spáleniny, kterým načichlo čalounění, odstranila teplá octová voda a několikahodinové vykuřování aromatickými bylinkami. Grand-mère rovněž nechala opravit a vyztužit úložné prostory pod sedadly, kam měly přijít nejdražší a nejkřehčí věci. Beze svědků pak zkontrolovala i tři tajné skrýše. Jedna byla pod podlahou důmyslně spojená se zadním sedadlem a byla tak velká, že se do ní mohl ukrýt dospělý člověk. Další se nacházela pod lištou zakrývající spojení střechy s čelem kočáru a poslední v zadní stěně pod čalouněním. Obě byly velmi malé, daly se do nich ukrýt jen listiny, šperky nebo pistole.

Ve Stefanii všechny přípravy vyvolávaly úzkost a obavy z budoucnosti. Svět, který od dětství znala, se jí rozpadal před očima. Nedokázala potlačit strach, potřebovala ujištění, že všechno bude zase v pořádku, že útěk do Neapole je vlastně jen taková delší vyjížďka. Že po návratu najdou všechno v pořádku a cestou se jim nic zlého nestane. Jenže nikdo jí berličku naděje nepodal. Grand-mère byla příliš zaneprázdněná přípravami k odjezdu a rozhodně neměla čas ji utěšovat. A Hermína, která k ní právě vpadla do pokoje, vzbuzovala dojem, že ji vyhlídka na nejistou pouť dokonce těší!

Při pohledu na plačící sestru spráskla ruce.

„Stefanie, proboha! Přestaň brečet! Všichni se snaží potlačit paniku a ty tady vyvádíš jako malá! Seber se a začni zase balit. Grand-mère ti vzkazuje, že ještě jednu docela malou truhlu na šaty obětovat může. Ale víc už nic!“

Sestřin tón Stefanii rozhořčil. „Ty jsi tak bezcitná! Jako by ti bylo úplně jedno, co se s námi stane! Vždyť na cestách je to mnohem nebezpečnější než na Meuronu! Tady se můžeme aspoň zabarikádovat. Teď, když víme, co nám hrozí, můžeme se připravit! Nechápu, proč grand-mère po jednom jediném incidentu najednou změnila názor a rozhodla se utéct! Nikdy nebyla zbabělá a…“

„Radši mlč!“ řekla Hermína. „Nemáš ani tušení, co nám hrozí.“

„A ty snad ano? Pořád se na mě jen povyšuješ! Jsi mladší a nemáš žádné právo se mnou takhle mluvit!“

„Jsem mladší jen o rok,“ řekla Hermína. „To nic neznamená. Navíc neomdlívám při každé příležitosti jako ty!“

„To není spravedlivé vyčítat mi, že jsem na nádvoří omdlela, když…“

„Víš, proč grand-mère změnila názor?“ přerušila ji Hermína. „Víš, proč se tak najednou rozhodla k odjezdu? Jak říkáš ty – k útěku?“

„Nevím. Ty snad ano?“

„Ano. Zopakovala jsem jí, co mi řekl ten dopadený lupič u brány.“

„Ten, co ti plivl pod nohy?“

„Přesně ten. Řekl mi, že se vrátí. Když ne on, tak jiní, kteří smýšlejí stejně. Nás dvě nejdřív znásilní, pak nám rozpárají břicha, grand-mère podřežou a zámek vypálí. Protože nic jiného si hraběnky, které je léta dřely z kůže a nechaly chcípat hlady, stejně nezaslouží!“

Stefanie se nadechla tak prudce, že to znělo jako zajíknutí. Obličej zrudlý pláčem jí ve vteřině zbledl, vytřeštěnýma očima zírala na sestru, jako by jí dost dobře nerozuměla.

„Teď už chápeš?“ zeptala se Hermína. „A příště se neopovažuj obviňovat grand-mère ze zbabělosti!“

Stefanie seděla jako zkamenělá. Dosud ji nenapadlo uvažovat o útoku na zámek z tohoto hlediska. Vnímala jen záměr loupit a pálit. Dosud nikdo před ní (stejně jako před Hermínou) nevyslovil slovo znásilnění. Přesto věděla, o co se jedná, a strach jí sevřel srdce tak, že nebyla schopná se ani nadechnout, natož promluvit.

„Vzpamatuj se,“ řekla Hermína. „Zabal si šaty a buď připravená, ať můžeme vyrazit co nejdřív. Grand-mère nechce nic riskovat. Poslala šafáře do města, aby ji pravidelně informoval, co se tam děje. Kdyby se situace nějak vyhrotila, dá nám okamžitě vědět.“

Stefanie jen němě kývla hlavou. Teprve po sestřině odchodu vyskočila a začala horečně vyhazovat šaty ze skříní. Když služebná přinesla další truhlu, naplnila ji během několika okamžiků. Pak část garderoby zase vyndala, odemkla i první a druhou truhlu a šaty začala s nešťastným výrazem ve tváři přemisťovat. Ale další se už nikam nevešly a přes veškerou snahu jich spousta zbývala. Ruce se jí třásly. Věděla, že tu strašnou větu, kterou Hermína před chvílí vyslovila, už nikdy nevypudí z mysli. Pokoušela se ji nahradit jakýmikoli příjemnými vzpomínkami, ale bylo to marné. Obludná věta se stále vracela a Stefanie nebyla schopná se soustředit na nic jiného. Představa zfanatizované hordy, která přepadne zámek, znásilní ji a pak jí rozpáře břicho, vyvolávala dusivou nevolnost a prohlubovala hrůzu z budoucnosti. Ruce se jí třásly, hlava točila a dech zadrhával v plicích.

Když o několik okamžiků později vešla do pokoje služebná, našla ji ležet v bezvědomí.

Grand-mère nechala okamžitě poslat do města pro doktora, který slečně pustil žilou, podal léky na uklidnění a nařídil naprostý klid.

„Klid v rámci možností,“ dodal, protože jen těžko mohl přehlédnout kočáry připravené na cestu.

Grand-mère na něho tázavě pohlédla. „Mám cestu odložit? Co je pro ni lepší?“

„Nejlepší pro vás všechny bude, když se dostanete včas do bezpečí. V pohodlném kočáře by neměl nastat žádný problém. Ale každopádně jí dejte ty kapky, které sama berete na uklidnění a spaní. Neublíží jí.“

„A co vy, doktore?“ zeptala se grand-mère při loučení. „Vám nebezpečí nehrozí?“

Usmál se. „I vzbouřenci a rebelové potřebují doktory. Nemoci a rány si nevybírají, k jakému stavu náleží ten, kdo je léčí.“

„Chci věřit, že máte pravdu.“

O mnoho let později se Hermína a Stefanie náhodou dověděly, že skončil pod gilotinou[3]. Někomu se příliš zamlouval jeho velmi slušný majetek. Obvinili ho ze sympatií k šlechtě a popravili i s manželkou a oběma syny. Ten, kdo podepsal rozsudek smrti, byl zřejmě zdravý a žádného doktora právě nepotřeboval.

Stefaniiny truhly dobalily komorné, zbytek šatů na radu grand-mère schovaly, aby je slečna neměla na očích. Většina truhel a vaků už byla naložena, kočárové sedadlo vystláno pokrývkami a polštáři, aby léky omámená Stefanie měla co největší pohodlí. Svůj ranec měly sbalený i obě komorné – Alžběta, která sloužila grand-mère, a Anna, která ode dneška měla na starosti obě slečny.

Odpoledne se překulilo do teplého letního večera. Grand
-mère nechala před vchodem nastoupit služebnictvo, aby je vyplatila.

„Všichni víte, co se tu dnes v noci stalo,“ řekla na úvod. „I proto jsem se rozhodla odvézt své vnučky do bezpečí. Zítra naložíme zbytek věcí a pozítří ráno vyrazíme na cestu. Všem vám děkuji za věrné služby. V zámku zůstane jen nejnutnější personál, ostatní, jak je uznávaným zvykem, obdrží mzdu na půl roku dopředu. Po mém návratu můžete opět nastoupit do služby.“

Většina pokorně děkovala, někteří se tvářili vyděšeně, neboť měli obavy z nejisté budoucnosti. Dva nebo tři vypadali vzdorovitě a dotčeně a polohlasně v zadní řadě reptali. Tak nepřístojné chování by ještě před dvěma týdny bylo zcela vyloučeno, přesto je grand-mère přešla bez poznámky.

Poté co se služebnictvo rozešlo, nechala si zavolat zpět oba kočí a dva nejurostlejší lokaje a za zavřenými dveřmi jim vydala nové rozkazy. Když se nenápadně jeden po druhém vytráceli ze zámku, měli všichni pod kabátem zastrčené pistole. Kočí dostali navíc i dvě ručnice, které připevnili na střechy kočárů tak, aby je měli v případě potřeby po ruce.

Stefanie, omámená léky, dosud ležela ve svém pokoji, na večeři do jídelny proto sešla jen Hermína.

Když sloužící dolili víno, poslala grand-mère všechny pryč.

„Buď připravená,“ oznámila nic nechápající Hermíně. „Vyrazíme ještě před půlnocí.“

„Vždyť jste říkala, že až pozítří ráno.“

„Nemohla jsem prozradit čas skutečného odjezdu. Odpoledne jsem dostala zprávu, že se chystají další nájezdy na zámky. Existuje prý obsáhlý seznam nepřátel republiky a naše jména jsou na něm také. Nemůžeme nic riskovat. Správce, kterého jsem poslala do města, mi napsal, že někdo z našeho služebnictva je ve spojení s rebely a dodává jim informace. Proto jsem musela lhát a doufám, že jsem byla dost přesvědčivá. Čím méně lidí zná pravdu, tím lépe.“

„Dostanu taky pistoli?“ zeptala se Hermína.

Starou dámu to zaskočilo. „V žádném případě!“

„Umím střílet. Dobře víte, že na honech jsem měla lepší mušku než většina mladíků v mém věku.“

„Tohle není hon, Hermíno, uvědom si to. Tohle je skutečné nebezpečí, ve kterém může jít o život!“

„Právě proto! Já nepropadám panice a neomdlévám jako…“

„Dost!“ řekla stará dáma ostře. „Já vím, že jsi rozhodná, chladnokrevná a jen tak něco tě nevyděsí. Mimochodem – ten nápad s trubkou byl úžasný a pohotový! Za ten tě velmi chválím! Ale žádnou pistoli nedostaneš. Od toho máme ozbrojený doprovod. Teď jdi a postarej se o sestru. Pomůžeš jí s oblékáním a uložíš ji do kočáru. Obě komorné mají jinou práci. Stefanii nic nevysvětluj, doufám, že je natolik omámená, že se nebude na nic vyptávat.“

Aby zmírnila dopad ostrých slov, pohladila odcházející Hermínu po hlavě.

„Jdi, moje milá. Spoléhám na tebe. Teď nepotřebujeme hněv a rozmíšky. Teď musíme být ukázněné, protože každé zaváhání znamená nebezpečí.“

Hermína okamžitě roztála. „Odpusťte, nechtěla jsem vám přidělávat starosti. O Stefanii se postarám. Nemějte strach.“

Grand-mère za ní hleděla s vděčností v srdci. Ta neztratí odvahu, pomyslela si. Ale je jako její matka. Do všeho se vrhá po hlavě. Snad jí ta zbrklost nepřinese smůlu jako té chuděře…

Ve vzpomínkách se vrátila ke květnovému dni v roce 1772, kdy jí Hermínu poprvé položili do náruče. Dvoutýdenní dítě s čupřinou tmavých vlasů a s očima v barvě levandulového pole. Jejím doprovodem byla nedůvěryhodně působící kojná v ušmudlaném plášti a sluha nesoucí zapečetěný list.

Tehdy grand-mère ještě žila v Paříži a patřila mezi vyvolené, kteří měli přístup ke dvoru ve Versailles. List, jímž jí byla Hermína svěřena do péče, však obsahoval přesné instrukce. Měla se i s dítětem odstěhovat na své venkovské sídlo v Burgundsku a setrvat tam, dokud pisatel dopisu nerozhodne jinak. V měšci, který jí sluha po přečtení dopisu odevzdal, byla dostatečná suma na pokrytí výdajů malé slečny až do jejích deseti let. V dopise výslovně stálo, že pokud grand-mère odmítne, dítě bude svěřeno do péče jiným vhodným příbuzným.

Grand-mère už tehdy nebyla nejmladší, ovdověla před mnoha lety a byla zcela svobodná a nezávislá. Už dávno neexistoval nikdo, ke komu by chovala něžné city. Ale milovala Paříž s jejími salony, parky, divadly, bulváry a neustále kypícím životem. Na venkov (tak jako většina ostatních) jezdívala jen v létě, kdy bylo horko v ulicích nesnesitelné a hlavní město se doslova vylidnilo. Ale žít na venkově natrvalo? Žít tam i v zimě, kdy rozumný člověk buď nevytáhne z Paříže paty, anebo raději odjede na Capri?

Ale stačil další pohled do levandulových očí a grand-mère měla jasno. Ani znovu nemusela číst ten smutný dopis.

„Nechám si ji.“

Před odjezdem propustila onu ušmudlanou ženštinu, aniž dbala jejího reptání. Malé Hermíně najala dobrou a zdravou kojnou až po příjezdu na Meuron. Díky tomuto prozíravému kroku neexistoval nikdo, kdo by ve zdejším kraji mohl roznášet zvěsti o tom, jak se Hermína dostala do její péče. Byly prostě babička a vnučka. Všichni věděli jen to, že Hermína je dcerou po synovi padlém ve válce těsně před jejím narozením. Matka se o ni starat nemohla, a tak ji na vychování dostala grand-mère. Když o dva roky později přišla na zámek starší (tehdy tříletá) Stefanie, služebnictvo hbitě rozneslo po okolí, že matka holčiček zemřela na rychlou horečku a sirotci nemají na světě nikoho jiného než svou babičku.

Letos v květnu od Hermínina vstupu do života grand-mère uplynulo rovných sedmnáct let.

Stará dáma si tiše povzdechla. Sedmnáct let, kdy nežila svůj život, ale ten Hermínin a později i Stefaniin. Kdy propásla příležitost se znovu vdát, kdy se zřekla pařížské i versailleské společnosti a žila nudným, jednotvárným životem, jakým žije venkovská šlechta. Přesto – když se dívala zpátky – nelitovala, protože ty dvě jí vynahradily všechno, oč ji život připravil. I proto bylo její povinností uchránit je před zlem okolního světa.

Grand-mère zahnala vzpomínky a vyšla z jídelny. Zámek se ukládal ke spánku, jen v čeledníku na druhé straně dvora se ještě svítilo a před bránou přecházela stráž.

Utajit před služebnictvem přípravy k předčasnému nočnímu odjezdu bylo prakticky nemožné. I proto grand-mère vyčkávala až do úplné tmy. Pokud byl někdo ze služebnictva skutečně ve spojení s rebely, určitě jim oznámil, že dnes se k odjezdu nechystají. Až zjistí pravdu, bude už pozdě doběhnout do města s čerstvou zprávou.

Grand-mère prošla tmavými pokoji prvního a druhého patra, aniž rozsvítila některý ze svícnů. Nepotřebovala světlo, přesně věděla, kde visí který portrét, kde v knihovně leží oblíbené knihy, kde stojí naleštěné vzácné kousky nábytku. Svůj domov budovala po mnoho let s láskou a péčí a teď se jej během jediného dne chystala opustit. Poslední procházka domem byla loučením. Přestože správce dostal přesné pokyny, jak naložit s majetkem i jak ho uhlídat před rebely a lupiči, grand-mère ve skutečnosti nevěřila, že se s milovanými věcmi ještě někdy setká. Nedělala si iluze o tom, co dokáže zdivočelá lůza. Co neukradnou, to zapálí… Po zádech jí přejel mráz.

Sešla do přízemí, kde už čekali oba kočí i lokajové. Naložené kočáry stály na nádvoří těsně před vchodem, čelem otočené k otevřené bráně do zámeckého parku. Nebyla to náhoda.

„Co nejtišeji je odstrkáte do zahrady,“ řekla grand-mère. „Cesta je mírně svažitá, nebude to příliš obtížné. Musíte je dostat co nejdál od zámku. Teprve když budete tak daleko, aby vás nikdo ze zámku ani z čeledníku nemohl spatřit, vrátíte se pro koně a zapřáhnete. Obalili jste koním podkovy?“

„Ano, Milosti, spolehněte se.“

„Tak tedy jděte a bůh vás opatruj!“

KAPITOLA IV

Stefanie jen matně vnímala, že s ní Hermína cloumá, obléká ji do šatů a balí do pláště. Chabě protestovala, ale na skutečnou obranu jí nezbývaly síly. Polospící ji pak Hermína vyvlekla ven a s pomocí komorné Anny vyvedla po zadním schodišti do zahrady.

Noc byla světlá, měsíc vyplouval z vysoko letících mraků, zářivý, snivý a – zrádný. Noční vánek ustal, nikde se nehnula ani větvička. Skřípění písku a drobných kamínků pod opatrným krokem proto připadalo Hermíně jako ten nejpronikavější zvuk, jaký kdy slyšela. V uších jí navíc duněla ozvěna vlastní krve, kterou hnalo srdce rozbušené napětím. Vyplašené komorné Anně, která se neustále ohlížela a jíž zuby cvakaly strachy, se jevila jako naprosto klidná. Ve skutečnosti se však uvnitř chvěla obavou z věcí příštích. Slova, která jí řekl lupič u brány, ji strašila stejně jako Stefanii a grand-mère. Ulevilo se jí až ve chvíli, kdy mezi stromy zahlédla siluety obou kočárů.

Skřípění kroků brzy přehlušil mnohem silnější zvuk. Kočí přiváděli koně, a přestože jim obalili podkovy hadry, nemohli dusot ztlumit úplně. Jejich příchod muselo být slyšet až k bráně.

Polospící Stefanie byla stále těžší a Hermína s Annou měly co dělat, aby ji udržely na nohou. Naštěstí se objevila i druhá komorná, která přinášela poslední rance, a za ní grand-
mère s cestovní brašnou. Pomohly Hermíně uložit sestru na sedadlo upravené ke spaní a pod druhé sedadlo ukryly zbylé cennosti. Pak všechny ještě vystoupily ven. Grand-mère spolu s komornými kontrolovala upevnění zavazadel v nákladním kočáru a Hermína se chtěla rozloučit posledním pohledem na domov.

A tehdy se to stalo. Ve chvíli, kdy byly přesvědčené, že se jim útěk zdařil, rozčísl noční ticho bolestný výkřik, který se vzápětí změnil v chroptění umírajícího. Hned na to se z dálky ozval ryk mnoha hlasů, následovaný tříštivým zvukem rozbíjené brány.

Hermínu výkřik umírajícího strážného doslova přikoval k zemi. Nohy jí zdřevěněly a odmítly se pohnout. Stejně na tom byly i obě komorné.

Jen grand-mère neztratila hlavu.

„Do kočáru!“ sykla.

Zacloumala ramenem komorné Alžběty, šťouchla do Anny a Hermínu postrčila směrem k dvířkům. „Rychle!“

Zaznělo zachroptění dalšího smrtelně raněného.

Hermína se ohlédla. Zámek za jejich zády dosud vyhlížející jako beztvará černá masa, náhle dostal ostré obrysy. Světlo pochodní vylouplo ze tmy roh domu i ozdobný sloupek zahradní branky.

Kočí horečně připřahali koně, lokajové s pistolemi v ruce couvali ke kočáru připraveni naskočit na stupátka, hned jak paní hraběnka zavelí k odjezdu.

„Určitě je zdrží útok na dům,“ řekla grand-mère. „To nám poskytne dost času na odjezd. Přes ten řev nás neuslyší a…“

Nedořekla.

„Tady jsou! Utíkají!“ zaječel vysoký ženský hlas, který přehlušil i ryk davu. „Utíkají zahradou! Viděla jsem je! Nemůžou bejt daleko!“

Ochromená Hermína poznala hlas kuchařky: tlusté, dobromyslně vyhlížející ženy s kolébavou chůzí.

„Utíkají! Chyťte je!“

Grand-mère strčila dívku do kočáru, obě komorné se vmáčkly za ní a stará dáma přibouchla dvířka. „Jeďte!“

U zahradní branky se objevili první běžící s pochodněmi v rukou.

„Tady jsou!“

Kočí práskli do koní a zvířata vyděšená hlukem vyrazila do tmy jako štvaná.

Těžké kočáry se rozjely, ale hulákající, zdivočelý dav se rychle přibližoval. „Chyťte je!“

Řev mnoha hrdel přehlušil i dusot kopyt a skřípění kol. „Nenechte je ujet!“

Prásknul první výstřel a hned po něm další. To lokajové vystřelili do davu a na chvíli jej zadrželi. Do kočáru pronikl zápach střelného prachu.

Zazněl další výstřel, tentokrát z dálky. Útočníci už nebyli vyzbrojeni jen kosami a vidlemi jako minulé noci, ale měli muškety.

Rychle za sebou práskly další dva výstřely a grand-mère k sobě strhla Hermínu sedící blízko okénka. Další kulka z muškety roztříštila rám dveří nad klikou, těsně vedle místa, kde ještě před okamžikem spočívala dívčina hlava. Poškozená dvířka se za jízdy otevřela a tloukla do stěny kočáru. Jedna z komorných úzkostně vykřikla.

Lokajové vzadu na stupátku znovu vystřelili.

Kočáry konečně nabraly rychlost a řítily se úzkými cestami zámeckého parku utopeného ve tmě. Byla to krkolomná jízda, kočár se v zatáčkách nebezpečně nakláněl, otevřená dvířka při každém naklonění ostře práskla do stěny kočáru, ale žádná z žen se neměla k tomu, aby je zavřela. Přitisknuté k sedadlům se křečovitě držely čalounění, aby je odstředivá síla nevytáhla ven. Grand-mère jednou rukou držela Hermínu, druhou přidržovala polospící a sténající Stefanii, kterou by jinak nárazy shodily ze sedadla.

Vzdálenost mezi prchajícími a pronásledovateli se konečně začala zvětšovat. Když vyjeli zpod stromů na otevřenou cestu, kočí popohnali koně k rychlejší jízdě. V kočáru se rozsvětlilo.

Grand-mère pustila Hermínu, naklonila se a přidržela práskající dvířka. Komorná Alžběta je pak na její pokyn přichytila řemenem cestovní brašny, aby se už neotvírala. Koně pádili dál, od kol kočárů vystřeloval písek a drobné kamínky ze zámecké cesty.

I polovědomá Stefanie se zklidnila a Hermína se přistihla, že jí závidí možnost celou tu hrůzu zaspat. Sama cítila, jak jí po zádech stéká ledový pot. Vzpomněla si, jak prosila babičku o pistoli a tvrdila, že dokáže střílet stejně jako muži. Teď si neuměla představit, že by byla něčeho takového před chvílí schopna. Snadné bylo o tom mluvit, něco jiného to skutečně prožít. Za sedmnáct let života se ještě nikdy neocitla ve smrtelném nebezpečí. Až dnes. Nebyl to příjemný pocit. Boural zažité jistoty a děsil hloubkou nečekaně vyhřezlé nenávisti. Ječivý hlas kuchařky, která jim celá léta denně připravovala jídlo, a přesto je bez váhání dokázala zradit, jí zněl v hlavě jako poplašný zvon. Žena, které nikdy neublížili a která je znala už od dětství, prahla po jejich krvi.

„Chyťte je, ať vám neutečou!“

Hermínu vzpomínka na její hlas upřímně děsila. Když tohle dokážou lidé, které znala a kterým věřila, jak asi smýšlejí všichni ostatní, kterým nové pořádky daly do rukou neomezenou moc…

Když byli dost daleko v otevřené krajině, odkud byl dobrý výhled na všechny strany, nechala grand-mère zastavit a prohlédnout škody. Kočí se postarali o koně, lokajové znovu nabili pistole i muškety a lépe zajistili poškozená dvířka.

Hermína na nejistých nohou vystoupila z kočáru. Noc byla stále vlahá, měsíc osvětloval cestu táhnoucí se k tmavému obzoru. Když se však otočila směrem k Maconu, aby se rozloučila s krajem svého dětství, spatřila silnou záři. V první chvíli se vyděsila, že hoří zámek, pak si uvědomila, že požár zuří více vpravo.

„To je v Rieux,“ řekla grand-mère, která vystoupila hned za ní. „A nejen tam.“

I na dálku rozeznaly další dvě o něco menší ohniska. Jedním z nich byl zámek nenáviděného markýze de Bornes-Lay, druhým letohrádek v královské oboře. Obě si naráz vzpomněly na madam Parilaudovou a její děti.

Grand-mère objala Hermínu kolem ramen. „Neboj se, určitě se jim podařilo odjet včas.“