Jan Bauer

KLÁŠTER KOSTLIVCŮ

Detektivní román z doby vlády Václava IV.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer 2012

© Obálka Zdenka Gelnarová 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

ISBN 978-80-243-5309-8

1.

Ondřej zaťal zuby, aby přemohl urputnou bolest v útrobách, naklonil se k hlavě svého koně a zašeptal: „Prosím, přidej do kroku, Zrzku. Ještě chvíli a už tam budeme…“ Hřebec s nápadnou rezavou hřívou jako by cítil se svým zraněným pánem. Jeho krok se změnil v klus, třebaže se mu kopyta bořila do nehluboké závěje. Zemanova teplá krev stékala z ošklivé rány v břiše na jezdecké sedlo, odtud po hřbetě skapávala na zem a zanechávala za nimi v bělostném sněhu zřetelnou červenou stopu. Jen aby nás neucítili vlci, napadlo Ondřeje, který si uvědomil, že v tomto stavu by se jim asi těžko ubránil. Křečovitě sevřel uzdu a zaťal zuby. Ještě překonají jeden kopec, který leží před nimi, a pak už spatří svoji tvrz. Ještě jedno stoupání a po něm následuje pozvolný svah porostlý mlázím, odkud už je za sněhem obalenými stromy vidět šedá hranolovitá věž Protivce. Stará Bohuna se vyzná v léčivých bylinkách, tu ošklivou ránu mu ošetří a převáže. Jen aby neztratil moc krve. Však až se uzdraví, pozve bratra a těm lotrům to všechno vrátí. Až se uzdraví…

Na vrchu kopce se mu zdálo, že bolestí omdlí. Točila se mu hlava a měl pocit, že ho spaluje horečka. Pohled na rodnou tvrz však jako by mu vrátil sílu. Ale kůň náhle ve sněhu klopýtl, Ondřeje zmohlo vyčerpání, neudržel se v sedle a sklouzl dolů na zem, jen jednou nohou zůstal viset ve třmenu. „Pro Boha svatého, Zrzku, zastav!“ vzkřikl slabým hlasem. Ale hřebec pokračoval dál a vlekl svého zraněného pána za sebou. „Zrzku, zastav!“ sténal zoufalý zeman. Sníh byl naštěstí měkký, takže se nemohl potlouci. Pronikal však pod jeho kožešinový kabátec a studil. Konečně mu škorně zcela vyklouzla ze třmenu a on zůstal bezvládně ležet na zemi. Chvíli jen nemohoucně sténal, zatímco z něho s jeho krví unikal život. Posléze zmlknul a zavřel oči v trpělivém odevzdání.

Tak ho také navečer našel čeledín Jura. Když přišel hřebec Zrzek do tvrze sám, bez svého pána, rozběhli se ho všichni sloužící hledat. Šli po stopách, ale teď v lednu se brzy stmívalo a bez světla pochodní několikrát zabloudili.

„Tady někdo leží,“ zvolal najednou Jura a sklonil se k muži nataženému ve sněhu. Kolem dokola jeho těla se roztáhla kaluž krve.

„Panenko Maria, snad nejste zraněn, pane?“ zabědovala služka Doubravka, která jako první poznala kabátec pána tvrze. Ondřej Protiva z Protivce však neodpovídal. Jura rychle poklekl vedle něj a obrátil ho obličejem k sobě. Zeman měl pevně zavřené oči a sevřené rty. Temně hnědé vousy byly plné sněhu. Čeledín sňal své palčáky a holou rukou se dotkl jeho tváře. Byla studená…

Jura vstal, sňal z hlavy pletenou čepici a sklonil hlavu.

„Co je, Juro?“ zeptala se nechápavě Doubravka.

„Je mrtev…“ zašeptal čeledín a začal polohlasně mumlat slova modlitby: „Ó Hospodine, přijmi prosím duši zemřelého…“

Služka stále nemohla pochopit, co se stalo, a zatahala čeledína za rukáv: „Jak to, že je mrtvý?“

„Cožpak nevidíš tu strašnou ránu v zemanově břiše?“ odpověděl jí se stále skloněnou hlavou. Doubravka zděšeně vykřikla a rozplakala se. Zatím k nim přicházeli ostatní z tvrze a také sedláci ze vsi, rozložené pod tvrzí.

„Že se vůbec vydával k tomu Klášteru kostlivců!“ prohodil kdosi větu, kterou měli všichni na jazyku, ale báli se jí říci nahlas. Ostatní se popuzeně otočili, ale chalupník Václav, řečený Rampoch, podsaditý chlapík žmoulající beraničku v mozolnatých rukách, se na svou obranu rozkřikl: „Co se tak na mě koukáte? Vždyť je to pravda. Ten klášter je prokletý a kostlivci v něm o půlnoci slouží satanské mše. Sám jsem je viděl. Kdyby nás zeman poslechl, nemusel tady teď ležet mrtvý.“

„Tak říkáš, kostlivci?“ opáčil správce Zdirad. „Odkdy kostlivci vrážejí lidem meče do břicha? Jen se podívej, na co zemřel náš pán, hlupáku!“

Rampoch pokrčil rameny a pak raději sklonil hlavu. Nestál o to, aby si Zdirada, který dorazil jako poslední, znepřátelil. Vždyť správce teď bude až do příjezdu zemanova bratra jejich pánem. Stačí se mu znelíbit a nechá kohokoliv zbičovat. Dovolávej se pak spravedlnosti! A kdo ví, jestli se zemanův bratr do Protivce vůbec vrátí. Povídá se, že zastává nějaký důležitý úřad v Novém Městě pražském a zná se i s králem Václavem. Však dříve sloužil samotnému císaři Karlovi, dej mu Pán Bůh nebe!

„Tak chlapi, popadněte pana Ondřeje a odneste ho do tvrze,“ poroučel Zdirad a v duchu se strachoval, co řekne zemanka Blažena. Správce byl sice tvrdý chlapík a přísný na poddané, ale jinak měl měkké srdce, a když si vybavil zemančinu ruměnou tvář a její čtyři děti jako stupínky, skoro by se rozplakal jako služka Doubravka. „Zkurvený život!“ mumlal si sám pro sebe a pomalu se coural za čeledínem a sedláky, kteří odnášeli mrtvého Ondřeje. Teď bude muset za farářem až do Prachatic, aby připravil pohřeb, a také mu bude muset nadiktovat dopis pro pana Jakuba Protivu z Protivce. Snad ho posel v tom Novém Městě pražském najde, když je prý náramně důležitým pánem.

Než dorazili do tvrze, byla už úplná tma. Zemanka Blažena se kupodivu nerozplakala, když uviděla svého manžela mrtvého. „Kdo mu to udělal?“ procedila skrze zuby a oči jí svítily touhou po pomstě. Nebyla z pouhého vladyckého rodu jako její muž, ale po matce jí v žilách kolovala krev pánů Švihovských z Rýzmburka. A otec, Jiří Svojšický ze Svojšic, býval loupeživým rytířem, dokud ho v časech císaře a krále Karla královská hotovost nepřivedla k rozumu. Pak se raději, než aby riskoval vlastní krk, stáhl na svůj hrad Svojšice a nějaký čas sekal dobrotu. Takový původ paní Blaženu předurčil k hrdosti a také k pomstychtivosti. Namísto hořekování se spíše poohlížela po dobře nabroušeném noži.

„Nevím a netuším, kdo to udělal,“ odpověděl jí správce Zdirad se skloněnou hlavou.

„Říkal, že se jede podívat na Klášter kostlivců,“ ozval se za jeho zády čeledín Jura.

„Babské tlachy,“ namítl správce, ale v jeho hlase už nebyl znát ani stín někdejší kategoričnosti a arogance.

„Kde má meč?“ zeptala se Blažena a docela věcně si prohlížela tělo svého mrtvého muže. Ostatně ze Svojšic byla na mrtvoly zvyklá. Z otcových tažení se málokdy vracívali všichni muži živí a zdraví.

„Meč jsme u něho nenašli,“ přiznal správce a čeledín za ním horlivě přikyvoval hlavou.

„Ani pochvu ne?“ podivila se zemanka. Ze dveří za jejími zády zvědavě vykukovaly její děti. Otočila se, aby jim zakryla výhled na mrtvé tělo jejich tatínka. „Běžte spát! Doubravka vás dneska uloží a pomodlí se s vámi!“

„To je tatínek?“ zajímala se nejstarší dcerka Markétka, ale služka jí vzala za ruku a zmizela s ní ve dveřích.

„Dejte ho do komory,“ poručila nakonec zemanka a šla za Doubravkou ukonejšit pofňukávající děti. Teprve když jim vymluvila všechny jejich neodbytné otázky na tatínka a ony pak únavou usnuly, sama se s loučí v ruce odebrala do komory v přízemí, kde na dubovém stole jako na márách leželo tělo jejího manžela. Kolem nějaké soucitné a zbožné duše rozestavily zapálené svíce. Blažena poklekla ke stolu, položila hlavu na manželovu hruď a konečně se rozplakala.

2.

Jezdec vjel do města Svinskou branou a zvědavě se rozhlížel kolem sebe. Na takový ruch, jaký zde panoval, nebyl zvyklý. Vždyť se za celý svůj život dostal leda tak na mši nebo na trh do Prachatic a snad dvakrát nebo třikrát do Netolic… Ale Nové Město pražské mu připadalo jako Babylón, jak o něm mluvíval prachatický farář ve svých kázáních. Doslova ho omračovalo hlukem, v němž se mísilo odbíjení zvonu s volání pouličních prodejců, křikem dětí, ječením hospodyněk, chrochtáním a kvičením prasat hnaných na nedaleké tržiště, bušením kladiv kovářů a kameníků… Vzduch byl plný kouře z četných komínů a topenišť, slunce se třpytilo na ojíněných střechách a po pravé ruce zahlédl nad střechami pokrytými šindelem štíhlou věž farního kostela svatého Štěpána. Tohle je tedy ta Praha, o které toho tolik slýchával. Kdepak asi bydlí král Václav? Prý je na kopci za řekou Vltavou královský hrad, ale ten teď nebylo vidět. Slýchával, že král tou dobou sídlí na Starém Městě pražském a prý v přestrojení chodívá mezi lidi a zjišťuje, zda pekaři pečou dobrý chléb a řezníci nešidí na váze. Když prý přistihne nějakého šejdíře nebo podvodníka, nechává ho v koši vykoupat ve studené vodě Vltavy. Ale jakpak to dělá teď v zimě, když je řeka dočista zamrzlá? napadlo jezdce. Že by mu katovi pacholci vysekávali v ledu díry?

Náhle se jezdec s koněm ocitl uprostřed stádečka sviní a jeden honák se na něho rozkřikl: „Co to děláš, ty chomoute? Plašíš mi vepře!“ Jezdec raději seskočil ze svého hřebečka, uchopil ho za uzdu a opatrně ho vedl prostředkem ulice.

„Hej, ty tam! Kampak máš namířeno?“ ozval se odkudsi nevrlý hlas.

Jezdec se otočil a spatřil urostlého vousatého muže s kožešinovou čapkou, frajersky šikmo posazenou na hlavě, a v dlouhém koženém kabátci, zpod něhož vykukoval pádný meč. To bude asi nějaký šlechtic, napadlo jezdce a poslušně se zastavil.

„Ty nejsi zdejší, co?“ oslovil ho biřic Mařík Polenda tentokrát už mírnějším hlasem a výsměšně si ho prohlížel. „Koukám, že jsi odněkud ze vsi, co? Doufám, že ten kůň není kradený,“ rýpnul si biřic a poplácal hřebce po hřbetě.

„Kdepak, to je hřebeček mého pána, vlastně paní,“ opravil se honem mládenec.

„Aha,“ ušklíbl se Mařík. „Máš plášť plný sena. Spíš někde ve stáji?“

„Ne. Na dnešek v noci jsem přespal v jednom opuštěném seníku.“

„A co hledáš v Novém Městě pražském?“ pokračoval biřic ve výslechu.

„Má paní mě posílá s listem pro svého švagra. Je to prý nějaký důležitý pán. Neznáte ho?“

„To bys mi musel napřed říci jeho jméno,“ usmál se pobaveně Mařík.

Viděl, že neznámý venkovan je z jeho otázek zjevně trochu popletený.

„Je to urozený pán Jakub Protiva z Protivce,“ poslušně odpověděl jezdec.

„Rychtář Jakub Protiva?“ vyhekl překvapený biřic, když uslyšel jméno svého nadřízeného.

„Ano, je prý tady rychtářem.“

„Tak to jsi se, chlapče, náramně strefil. To je totiž můj velitel!“

„Váš velitel? Vy nejste šlechtic?“

Mařík Polenda se rozesmál. „Kdepak, chlapče, já jsem stejný chudák jako ty. Jenom nosím meč a dbám na to, aby byl dáván průchod právu a spravedlnosti.“

„To je na mě moc učeně řečeno,“ namítl čeledín Jura. „Zavedete mě prosím ke svému pánovi?“

„Samozřejmě. Ukaž mi ten list!“ vyzval Mařík venkovana.

Čeledín vytáhl ze záňadří přeložený pergamen zapečetěný zeleným voskem a podal ho biřici. Mařík se na něj podíval a uviděl úhledným rukopisem napsáno jméno svého velitele: „Jakub Protiva z Protivce, královský rychtář na Novém Městě pražském.“ V pečeti nebyl vytlačen žádný erb, jen pouhý otisk palce, což mu připadalo divné. Proč Jakubova švagrová, pokud list posílá ona, neotiskla do vosku pečetní prsten s erbem vladyckého rodu Protivů z Protivce? Ale tuhle hádanku ať si rozlouskne raději ten, komu je list určen. Co je jemu, Maříkovi, do toho, že? Majetnicky vzal list, ukryl ho ve svém kapsáři a vyzval čeledína, aby ho následoval.

„Můj pán právě vyšetřuje jeden mord v Krakovské ulici. Včera v noci tam podřízli nějakého polského kupce. Tak půjdeme rovnou tam! A co ty, jak jsi se dostal do Prahy? Kde vlastně leží ten Protivec?“

Čeledín uchopil koně za uzdu a cestou do Krakovské ulice se ochotně rozpovídal o svém putování nejdříve do Prachatic a potom přes Vodňany do Písku. Pod královským hradem Zvíkovem přejel po ledu zamrzlou Vltavu a pokračoval kolem Milevska na Benešov, jak mu to poradil jeden potulný mnich. „Naposled jsem přespal právě u Benešova v jednom opuštěném seníku. Však jsem také samé seno, jak je na mně vidět.“ Jura se úlevně rozesmál. V Maříkově společnosti se cítil dobře a byl rád, že hned napoprvé narazil na někoho, kdo ho dovede rovnou ke švagrovi jeho paní, zemanky Blaženy.

Hostinec nesoucí název U Ochechule, mořské panny byl spíše horší krčmou nevalné pověsti a měl daleko k úrovni takových podniků, jako byl třeba hostinec U Zlaté husy na Koňském trhu, natožpak hostinců na Starém Městě nebo Menším Městě, pokud jde o druhý břeh Vltavy. Zato se tu provozovaly různé karetní hry, v nichž jejich účastníci často prohrávali nejen všechny svoje peníze, ale i svoje šatstvo. Jenže uprostřed jedné z včerejších her kdosi náhle zhasl čadivou olejovou lampičku ozařující stůl, u něhož se odehrávalo ono hráčské klání, a v nastalé tmě pak dočista probodl polského kupce Zbygniewa Stromchu, kterému ten večer náramně padala karta.

Zas tak úplná tma nenastala, protože z kuchyně pronikalo do nálevny slabé světlo otevřeného ohniště. Jisté však je, že rána byla náramně šikovná a nešťastný Polák byl na místě mrtev. Ale přesto nikdo nic neviděl a všichni kolem stolu byli samozřejmě nevinní a čistí jako lilie. Štěstí, že krčmář Čeněk včas rozžehl pochodeň a zavřel domovní dveře na petlici, takže nikdo z účastníků oné hry neměl čas utéci. Navíc službu konající biřici Jaroslav Barbořin a Hynek Červený přiběhli do hostince takřka vzápětí, což byla šťastná náhoda. Zrovna totiž procházeli Krakovskou ulicí, která byla proslulá výskytem chmatáků, zlodějíčků a vůbec všelijakých nekalých živlů. Hned také začali všechny karbaníky vyslýchat a vynucovat si na nich přiznání k mordu. Mrtvého Zbygniewa, přikrytého pouze zašedlým prostěradlem, při tom nechali ležet na podlaze jako němou výčitku. Výslechy, samozřejmě bezvýsledné, se protáhly přes celou noc, třebaže karbaníci už pospávali s hlavami položenými na stole. Ani dýku, kterou byl nešťastník zavražděn a která teď byla předmětem doličným, jak zdůrazňoval Jaroslav Barbořin, prý do té doby nikdo neviděl. Zkrátka vypadalo to, že snad na polského kupce spadla z nebe a strefila ho rovnou do srdce.

Ráno dorazil do krčmy sám rychtář, aby pomohl už značně unaveným biřicům, a hned pohrozil, že když se viník sám nepřizná, nechá všechny hráče vyslýchat v novoměstské mučírně útrpným právem. Ve všech, jakkoliv byli unavení a nevyspalí, pořádně hrklo. Nemohli tušit, že rychtář Jakub Protiva je jenom straší a nemůže si dovolit natáhnout na skřipec nějakého zámožného Poláka jen proto, že seděl u stolu, kde se vraždilo. Pokud by se jednalo o místní výtržníky, s těmi by nebyl žádný problém, ale cizinci mu mohli případnou stížností u královského dvora nadělat značné potíže. Třeba královský podkomoří Zikmund Huler by se jistě zaradoval, kdyby mohl Jakuba pořádně skřípnout. Však už ho jednou v Bílé věži Pražského hradu měl a jen díky včasnému zásahu františkánského mnicha Blasia ho nakonec musel pustit.

Jakub všechny karbaníky nejdříve vyslýchal odděleně a potom dohromady. Nejprve zatvrzele mlčeli a posléze se začali vzájemně obviňovat z falešné hry. Ale o tom, kdo zapíchnul jejich kolegu, se nikdo nezmínil ani náznakem.

„Odneste mrtvého do márnice k Svatému Štěpánovi,“ poručil otrávený rychtář a všichni hráči se začali houfně nabízet. „Vy ne!“ okřikl je Jakub a ukázal na biřice Jaroslava a Hynka. Když se k nim otočil čelem, všiml se, že se u dveří do kuchyně krčí hrbatý Hubert.

„Co ty tady děláš?“ zvolal na malého bledého hrbáčka, který se celé dny potloukával po Krakovské ulici. Býval kdysi vyhlášeným falešným hráčem, ale v jedné rvačce mu přerazili dva obratle. Od té doby chodíval stále v předklonu a šlo to s ním s kopce. Už ho nikdo nechtěl do hry, že prý přináší smůlu, a tak se živil žebráním a také tím, že nenápadně nahlížel cizím karbaníkům do karet a za pár drobných minci prozrazoval jejich spoluhráčům, jaké listy mají v ruce.

Hubert se ušklíbl, sklouzl z lavice a zmizel v kuchyni. Jakub houkl na vyslýchané: „Ne aby vás napadlo vzít roha!“ a vydal se za hrbáčem.

„Pane rychtáři,“ spustil Hubert naříkavým hlasem, „já nic nevím.“ V té chvíli bylo Jakubovi zřejmé, že někdejší falešný hráč ví všechno.

„Tak to vyklop! Nebo se chceš podívat do mučírny?“

„S mými křivými zády by mě katovi pacholci asi špatně natahovali,“ ušklíbl se Hubert. Pak významně sklopil oči ke svým rozbitým botám, z nichž mu vylézaly neuvěřitelně špinavé palce. Protivu napadlo, že ho teď v zimě musí bez onucí pořádně zábst nohy. Už už chtěl pronést nějakou soustrastnou větu v tomto smyslu, ale pak si uvědomil, že Hubert se na své škrpály nepodíval bezdůvodně nebo proto, aby si stěžoval na zimu. Rychtář zamumlal „Dík“ a směrem k hostinskému dodal: „Nalej tomu chudákovi medovinu, ať se zahřeje.“ Jakmile vstoupil do nálevny, zavelel: „Ukažte mi boty!“

„Co je to za nesmysl?“ podivil se jeden z Poláků, ale stejně jako ostatní vstal a vyšel zpoza stolu, aby se Jakub Protiva mohl podívat i na jeho bytelné, kožešinou lemované škorně. Rychtář si všiml zaschlých tmavých skvrn. Vypadalo to, jako by mu na boty něco vystříklo, a přitom byli všichni celou noc pod střechou. Pivo nebo víno to být nemohlo, usoudil Jakub, přistoupil ke kupci a zeptal se ho: „Od čeho máte ty skvrny?“

„Jaké skvrny?“

„Skvrny na botách. Jistě od krve. Vystříkla vám na ně, když jste propíchl svého přítele Zbygniewa.“

„To není pravda!“ zaječel Polák a všichni na něj upřeli vyčítavé pohledy. Kupec se zarazil a vzápětí se podřekl: „On mě obehrál o všechny peníze i o moje zboží! Co bych si počal?“

„Tak jste shodil lampičku a vrazil do něj dýku, že?“

„A já si pořád říkal, proč je mi ta dýka ve Zbygniewově těle tolik povědomá. Ta přece byla tvoje!“ zvolal další Polák.

Kupci se začali vzájemně obviňovat a pošťuchovat, naštěstí je Jakub svými silnými pažemi odtrhl od sebe. Už se chystal, že se se zatčeným vrahem vydá k Novoměstské radnici, když se ve dveřích krčmy objevil Mařík Polenda s jakýmsi cizím mládencem.

„Kde se flákáš, chlape?“ křikl Protiva na Maříka, ale ten jen ukázal na čeledína Juru a omluvně řekl: „Přivedl jsem vám návštěvu, rychtáři.“

„Návštěvu?“ podivil se Protiva. „Odkud jsi?“ zeptal se čeledína Jury.

„Já jsem, prosím, z Protivce.“

„Od mého bratra Ondřeje?“ zaradoval se Jakub.

Čeledín rozpačitě přešlápl z nohy na nohu a ukázal na Maříka: „Tady pan biřic má pro vás list, který jsem přivezl.“

Polenda sáhl do kapsáře a podal dopis Jakubovi. Ten ho nedočkavě vzal, nehtem rozřízl pečeť a rozevřel pergamen. Chvíli bylo ticho. Zraky všech byly upřeny na čtoucího rychtáře.

„To je hrozné!“ vysoukal ze sebe konečně. „Co se mu stalo?“

„Jel do Kláštera kostlivců…“ zamumlal čeledín.

„Jaký Klášter kostlivců? A odkdy se kostlivci ohánějí mečem? Tady mi švagrová píše, že mu někdo vrazil meč do břicha…“

„Všechno vám povím, ale nesmím se vrátit bez vás,“ vyhekl Jura.

Jakub cítil, jak se mu slzy derou do očí. Jeho mladší bratr, jeho milovaný mladší bratříček, společník dávných dětských her a rošťáren, je po smrti. Někdo ho probodl… Silou vůle se přemohl a zavrčel směrem k Maříkovi: „Odveď toho vraha do šatlavy. Ať ho zítra vyslechne soudce. Já si teď musím něco zařídit.“

„Co se stalo? Co je v tom dopise?“ zajímal se biřic, ale Protiva ho odbyl jen mávnutím ruky. Cítil sice, že k příteli Maříkovi, který mu několikrát zachránil život, by měl být vlídnější, jenže teď na vlídnost neměl náladu. „Pojď,“ vyzval čeledína, „půjdeme ke mně na rychtu.“

„Ale já tady mám před hospodou uvázaného koně.“

„Tak ho vezmi s sebou. Cestou mi všechno vypovíš!“

3.

Rychtářka Drahuše se mračila jako čertice. „Jak si to vlastně představuješ?“ nepříjemně dorážela na Jakuba. „To se odtud postěhujeme někam do horoucích pekel?“

„Nikoliv do horoucích pekel, ale na mou rodnou tvrz, na mé panství,“ chabě namítl rychtář.

„Panství!“ uštěpačně prohodila jeho manželka. „Pár kamenitých políček a kus lesa! Pche!“

„Je to rodinné dědictví,“ nápadně slabým hlasem připomněl Jakub. „Nezapomínej, že jsem se právě dozvěděl o smrti svého bratra.“

„Tvého bratra a mého švagra je mi líto, dej mu Pán Bůh lehké odpočinutí, ale snad stačí, když pojedeš na jeho pohřeb a pak se zase vrátíš sem.“

„Ne, musím se ujmout svého majetku. Švagrová Blažena na to sama nestačí.“

„To chceš tady pověsit rychtářský úřad na hřebíček, sebrat se a jít? Na mě a na děti jsi nepomyslel? Vždyť tady chodí do farní školy.“

„Budou chodit do školy do Prachatic.“

„Chudáci, potáhnou se bůhvíjak daleko!“ vybuchla rychtářka.

„Chodívají tak i jiné děti,“ namítl Jakub.

„Tady mají školu za rohem.“

Rychtář pokrčil rameny. Neměl sílu hádat se se svou ženou. Stejně ho ještě čekala nepříjemná debata s purkmistrem Hanušem Zlatníkem. Jistě nebude rád, když mu složí rychtářský úřad. Ale Jakub se musel v duchu přiznat, že sám si pak pořádně oddechne. Za ty roky, co dbal o bezpečí Nového Města pražského, toho už měl opravdu plné zuby. Kolikrát ho smrt jen těsně minula, kolikrát musel honit padouchy bez ohledu na denní či noční dobu, hrůza pomyslet. Cítil se unavený a celý jakoby vyždímaný. V duchu si představoval, že bude pánem tvrze a malého statku, bude sekýrovat čeledíny a sedláky, popíjet víno s místním farářem a rozumovat o tom, jaká bude koncem léta úroda žita. Ať si teď padouchy za něj honí někdo jiný. Ale ještě něco ho táhlo do Protivce. Chtěl pomstít smrt svého bratra a zjistit, jaké nebezpečí na něj číhalo v tom Klášteře kostlivců, o němž s očima na vrch hlavy hovořil čeledín Jura. Ne, Protivy nebude nikdo zabíjet beztrestně! Škoda, že nemůže vzít s sebou Maříka Polendu nebo Jaroslava Barbořina, zkrátka některého ze svých chlapců, kteří zde bývali vždycky jeho oporou. Také františkán Blasius mu bude chybět, hlavně jeho vtip a moudrost. Býval dobrým druhem, na něhož se mohl vždycky spolehnout. Ale zřejmě jim není souzeno stýkat se i nadále. Uvažoval, že nejprve zajde na radnici za purkmistrem a pak do Černého pivovaru, aby se rozloučil. Zítra se vydá s čeledínem Jurou na cestu do Protivce. Manželku a děti tady zatím nechá a vrátí se pro ně, až zjistí, jak to teď vypadá na jeho rodné tvrzi, a až jim tam připraví pohodlné bydlení. V paměti si uchoval Protivec jako nepříliš veliký, ale jistě je tam víc místa než tady, na novoměstské rychtě. Snad si zvykne na sedlačinu, na to, že bude obcházet vlastní pole a vlastní stádo a komandovat čeleď. Švagrová Blažena se v tom jistě vyzná a on snad nezapomněl úplně všechno, co se v útlém mládí od svého otce naučil. V duchu vzpomínal na to, jak odjel z Protivce do světa a jak na pražském královském dvoře padl do oka samotnému císaři a králi Karlovi, který ho dal vycvičit a pak si ho vybral do své osobní stráže. Jak je to už všechno dávno!

Jakub nechal svou manželku nadávat a vydal se na radnici. Purkmistra potkal přímo na schodech.

„Co mi neseš, rychtáři? Prý jsi dal zavřít jednoho polského kupce.“

„Ano. V krčmě U Ochechule, mořské panny zavraždil svého kolegu.“

„Přiznal se?“

„Nic jiného mu nezbývalo,“ pokývl hlavou Jakub a zatvářil se náramně starostlivě.

„Ale to není to hlavní, s čím jsi za mnou přišel, viď?“ ušklíbl se Hanuš Zlatník, který měl rychtáře za ty roky přečteného.

„Ne, není,“ souhlasil Jakub a tiše dodal: „Zemřel mi bratr.“

„To je mi líto,“ soustrastně se zatvářil purkmistr. „Dej mu Pán Bůh věčné nebe. Na co umřel?“

„Na bodnou ránu do břicha!“

„No to jsou mi věci. Kdo mu to udělal?“

„To právě nevím.“

„Tak se vydej tam k vám a zjisti to! Máš mé svolení. Ale za dvě neděle ať jsi zpátky. Déle tě tady postrádat nemůžeme.“

„Víš, Hanuši, to je právě to, co mi leží na srdci. Já budu muset složit rychtářský úřad a vrátit se na svou tvrz hospodařit.“

„Máš tam přece švagrovou, ne? Třeba se znovu vdá. Počítám, že ještě nebude tolik stará, aby nenašla nového ženicha.“

Jakub odmítavě zavrtěl hlavou: „Hanuši, Protivec je moje rodná tvrz, můj majetek.“

„Nevídáno, tak ji někomu pronajmeš a budou se ti z ní sypat zlaťáky.“

„Vždyť leží až u pomezního hvozdu. Tam lidé žijí leda tak z ruky do huby,“ namítl rychtář.

„Potom nechápu, proč se tam mermomocí ženeš. Dej za bratra odsloužit zádušní mši, zajeď na pohřeb, pak chyť toho, kdo ho zabil a vrať se. Já, purkmistr, ti to poroučím.“ Hanuš Zlatník položil Jakubovi ruku na rameno a pronesl náhle dočista zjihlým hlasem: „Příteli drahý, co bychom si tady bez tebe počali?“

„Každý je nahraditelný,“ zamumlal Protiva, otočil se a beze slova rozloučení zamířil k východu z radniční budovy. Purkmistr se za ním díval, jak prochází vraty, a pro sebe zavrčel: „Jedině to, že mu umřel bratr, omlouvá jeho chování. Co si ten chlap vůbec myslí?!“

Jakub zatím kráčel rozbředlým sněhem jen co noha nohu mine přes Dobytčí trh kolem slanečkové boudy, odkud na něj cosi volal Tomáš Fišmajstr. Ale Protiva se ani neotočil.

„Upřímnou soustrast, pane rychtáři,“ uvítal ho v Černém pivovaru jeho majitel Přemek. „Už jsem slyšel, co se vám stalo.“

„Špatné zprávy se šíří rychle, co?“ utrousil Jakub a uvelebil se na lavici u zdi. „Neviděl jsi Blasia?“

„Otec Blasius tady už dva dny nebyl, to mi přijde podivné.“

Jakub pokrčil rameny a uchopil žejdlík piva, který před něj postavila mladičká číšnice.

„Že jsem tak smělý, pane rychtáři, co se vlastně přihodilo vašemu panu bratrovi?“

„Někdo ho probodl,“ zamumlal Jakub.

„To je hrůza!“ vyděsil se hostinský. „Já myslel, že se lidé probodávají jen tady, v městech pražských, ale ono už ani na venkově není bezpečno. Ach, kde jsou ty staré dobré časy za císaře a krále Karla! Kdopak to vašemu bratrovi udělal?“

Protiva pokrčil rameny a neodpověděl. Vůbec se mu nechtělo mluvit, jen seděl, usrkával pivo, tupě zíral před sebe a pouhým kývnutím hlavy odpovídal na pozdravy ostatních štamgastů. Doufal, že se ukáže Blasius, ale místo něj se ve dveřích Černého pivovaru objevil biřic Mařík Polenda. S vytřeštěným očima se hrnul rovnou k rychtáři. Snad se nestala další vražda, nebo že by někde hořelo? napadlo Jakuba. Ukázalo se však, že Mařík má na srdci cosi jiného. Sotva se posadil vedle rychtáře, zamával na Přemka a poručil pro oba jablečnou pálenku.

„Něco hrozného se stalo? Koho zabili nebo přepadli?“ zeptal se Protiva. Co pamatoval, ještě nikdy ho Mařík Polenda sám od sebe pálenkou nepočastoval. Ale možná už mu paměť selhává.

„Veliteli, co nám to děláte?“ vyhrkl biřic nešťastným hlasem. „Prý chcete s rychtářstvím seknout… Co si bez vás počneme?“

„Kdo ti to řekl?“

„Sám purkmistr. Doufá prý, že si to ještě rozmyslíte.“

„Nemám si co rozmýšlet,“ odvětil Jakub. „Musím se prostě vrátit domů a ujmout se rodinného majetku.“

„Ale co bude s námi?“ zalkal biřic.

„Co by bylo? Budete dál honit padouchy.“

„Bez vás?“

„Co by! Každý je nahraditelný!“

„Vás nenahradí nikdo.“

„Neplácej hlouposti.“

V té chvíli se před nimi objevil Přemek se dvěma kalíšky pálenky. „Už se to nese, pánové! Šup tam s tím!“

„Na rychtáře Jakuba Protivu!“ zvolal hlasitě za souhlasného mručení nejblíže sedících štamgastů Mařík, obrátil do sebe obsah kalíšku a celý se otřásl. „Brrr, to je síla!“

Přemek se spokojeně usmál. „To je vidět, že jste znalec!“ pochválil Maříka.

Jakub se jen mírně napil. Obával se, že kdyby napodobil svého podřízeného a vypil pálenku naráz, nezůstalo by u jediného kalíšku, a on se dnes večer nechtěl opít. Počítal s tím, že zítra vyrazí spolu s čeledínem Jurou do jižních Čech, k rodné tvrzi. Ještě ráno rozdělí úkoly všem biřicům a až se vrátí do měst pražských pro rodinu, jenom předá úřad svému nástupci. Kdo jím bude, o tom příliš nepřemýšlel. To byla věc purkmistra Hanuše Zlatníka. Ať se stará.