Vlastimil Vondruška

OLOMOUCKÝ BESTIÁŘ

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška 2006, 2010

© Mapa Alena Vondrušková 2006, 2010

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2006, 2010

ISBN 978-80-243-5403-3

Mé ženě Aleně

HLAVNÍ POSTAVY:

Oldřich z Chlumu – královský prokurátor a správce hradu Bezděz

Ota ze Zástřizlí – panoš královského prokurátora

Wolfgang – písař královského prokurátora

Crh z Holštejna – majitel hradu

Hartman z Holštejna – Crhův syn

Heralt – šošůvecký mlynář

Miška – mlynářova neteř

Milhost – kupec v Rájci

Radana – Milhostova dcera

Šonka – děvečka na hradě Holštejn

Erhard – voják z hradu Holštejn

Bruno ze Schauenburku – olomoucký biskup

Idík ze Švábenic – purkrabí hradu Blansegg

Milíč ze Švábenic – otec purkrabího Idíka

Leonard z Hackenfeldu – biskupův zpovědník

Pavel ze Sovince – oficiál

Svojše z Ranšperka – biskupův kancléř

Walther – kupec

Ješek – olomoucký purkrabí

Kaška – vdova

maestro Signoretti – potulný kejklíř

Ordonatus – lékárník

I. KAPITOLA

Byl příjemný letní podvečer. Už několik dní panovalo stálé slunečné počasí a na nebi se neukázal ani mráček. Obyvatelé vesnic, které se tísnily na vyklučených lesních mýtinách kolem hradu Holštejna, spokojeně pokyvovali hlavami, protože vše nasvědčovalo tomu, že jim Bůh dá obzvláště dobrou úrodu. A všichni byli přesvědčeni, že si ji po letech strádání zaslouží. Proměnit les v úrodná pole byla obrovská dřina. Když sem do kopců Drahanské vrchoviny před patnácti lety společně se svým pánem Crhem přišli, ani netušili, do jaké bídy jdou. Ale to vše už bylo za nimi. Teď měli své chalupy a na polích zlátlo obilí.

Crh z Holštejna nebyl špatný pán. Určitě lepší než purkrabí Idík ze Švábenic na nedalekém hradě Blanseggu, odkud jménem olomouckého biskupa spravoval několik desítek vesnic v údolí řeky Svitavy, od prastarého zemského dvorce v Blansku až téměř k Boskovicím. Pan Crh na rozdíl od něho nenutil své poddané k přehnané zbožnosti. A také jim občas leccos dovolil, třeba svobodně kácet dřevo v hustých lesích. Rostlo ho na svazích kopců tolik, že by stejně nepoznal, kdyby si nějaké tajně skáceli.

Skoro všichni muži ze Šošůvky už od oběda stahovali se dvěma páry volů z lesa padlé stromy, osekávali větve a kmeny řezali na veliká polena, aby postavili co největší hranici. Na Moravě se o letním slunovratu ohně pálily od nepaměti. Předešlý farář se na vesničany hněval a hrozil věčným zatracením. Nejraději by proklel vše, co připomínalo pohanské doby. Ale nový farář Hillarius jen důrazně připomínal, že právě v den slunovratu se narodil svatý Jan Křtitel a sluší se uctít jeho památku nejen pokornou modlitbou, ale i slavnostní mší. Aby měl pan Crh od svého biskupského souseda pokoj, začal tvrdit, že jeho poddaní pálí ohně na počest svatého Jana Křtitele. Dobře věděl, že to tak není, ale rozpínavý olomoucký biskup Bruno ze Schauenburku mu dělal už takhle potíže, proč si přidělávat další pro tak nesmyslnou věc, jako byly nějaké ohně? Kdyby je svým poddaným nepovolil, pálili by je stejně.

„Musíme mít největší,“ supěl rychtář Děpolt a s velikým polenem v náruči balancoval na vršku hranice. Oheň se v Šošůvce pálil na kopci za vesnicí, aby byl z dálky dobře vidět.

„Vždycky ho máme největší,“ hrdě opáčil Hubač, obtloustlý sedlák, který vlastnil pěkný statek na kraji vesnice. Všichni sousedé mu záviděli, protože měl čtyři syny, a to se jinak hospodařilo.

K hranici dorazili volci, kteří z lesa přitáhli další dvě klády. Zpocený Kresta nejprve klády odepnul a pak oba volky přátelsky popleskal po hlavách. Zvířata k němu otočila své hluboké černé oči, jako by se ptala, zda se obrátit a vydat zpátky pro další dřevo. Kresta se jejich pohledu zasmál a pak křikl na rychtáře, že by to snad stačilo.

Ale než mu stačil Děpolt odpovědět, uslyšeli vyděšený křik. Na mýtině se objevil Hubačův syn Mikeš. Stejně jako ostatní vesničané měl na sobě jen dlouhou plátěnou suknici, přepásanou v pase hrubým provazem. Ještě když se prodíral křovím, varovně volal na muže u hranice:

„Vlkodlak!“

Všichni pevněji sevřeli topůrka seker, aby se mohli démonovi bránit, kdyby se objevil. Pak rychtář rozzlobeně odsekl: „Kde? Mluv jasně!“ Pokusil se slézt z hranice, ale v rozčilení zakopl a svalil se po hlavě dolů. Jindy by sklidil obrovský posměch, ale teď si ho skoro nikdo nevšímal. Všem se v pověrčivé hrůze třásla kolena a srdce prudce bila. Vlkodlak znovu udeřil!

„Zabil matku,“ křičel vyděšený mladík. Zastavil se a těžce oddechoval. Celou cestu sem na kopec běžel. Holá lýtka měl do krve podrápaná od šlahounů ostružin.

„Je mrtvá?“ zeptal se jeho otec. Ruka mu klesla a sekera vypadla z dlaně na zem. Bezděčně se pokřižoval a tiše si cosi šeptal. Svou Kateřinu miloval.

Syn Mikeš němě přikývl. Pak se obrátil na rychtáře a začal trochu nesouvisle vysvětlovat, že ještě s bratry zahlédli vlkodlaka klečet u matčina těla. I když měli strašný strach, vrhli se jí na pomoc. Jakmile je vlkodlak uslyšel, zvedl se a utekl. Okamžitě poznali, že matce už nepomohou, neboť měla stejně jako všechny ženy před ní rozdrásané hrdlo. Proto ji nechali ležet, bratři začali vlkodlaka pronásledovat a on se vydal sem.

„Aby jim ta bestie neublížila,“ strachovali se bledí muži, kteří stáli nehnutě kolem hranice a poslouchali tu strašnou zprávu. Všem se však ulevilo, když zjistili, že jejich rodinám se nestalo nic.

„Co tu stojíte?“ rozkřikl se rychtář. „Tentokrát vlkodlaka dostaneme!“

„Neměli bychom nejdříve zajít pro faráře, aby vzal svěcenou vodu?“ protestoval Kresta. Dobře věděl, že s lesními démony nejsou žádné žerty.

Ale starý Hubač jako by se najednou probudil z otupělé apatie. Sehnul se, zvedl ze země sekeru a pohrdavě se rozhlédl po sousedech: „Jsme chlapi, nebo ufňukané baby, které se schovávají za farářskou kleriku?“

Rychtář Děpolt souhlasně přikývl a přísně se ohlédl po Krestovi. „Jestli se bojíš, tak si běž za farářem. Mikeši, veď nás!“

Vzápětí hlouček mužů vyrazil po úzké lesní stezce do lesa. Kresta rychle přivázal volky k osice a rozběhl se za ostatními. Ne proto, že by změnil názor, ale posměchu sousedů se bál snad víc než vlkodlaka.

Starý Hubač, i když byl tělnatý, běžel v čele hned za rychtářem. Přitočil se ke svému synovi a zadýchaně se optal: „Co dělala matka v lese?“

„Ráno šla bělit k potoku prádlo. Asi jí uplavala košile. Šla ji hledat. Když jsme matku našli, držela jednu v ruce…“

„Pitomé košile,“ rozzlobil se starý Hubač a dostal na sebe hrozný vztek. Nebyl to ani měsíc, kdy své ženě nařezal, protože ztratila loktuši na setí obilí. Jeho Kateřina byla často roztržitá. Cítil, jak se mu do očí derou slzy. Jestli vlkodlaka chytnou, Bůh s ním!

Venkované sbíhali lesem k mělkému potoku. Rychle proběhli po travnatém břehu, kde leželo ženské tělo s rozdrásaným hrdlem. Většina mužů odvrátila oči. I starý Hubač. Pokračovali řídkým listnatým lesem podél mělké zátočiny. Stezka, po které Mikešovi bratři pronásledovali vlkodlaka, byla zarostlá vysokou podupanou trávou, takže stopu ztratit nemohli. Na listech nízké břízky si dokonce všimli několika kapek krve.

Zpomalili, protože se většině nedostával dech. V dusném podvečeru byli všichni zpocení a hrubé režné plátno se jim lepilo na těla. Teď už se nebáli. Všech se zmocnilo zvláštní vzrušení lovců. Pevně svírali sekery, a protože vyšlapaná stezka odbočila do hustého křovinatého podrostu, upřeně se dívali pod nohy, aby nezakopli o nějaký kořen.

„Tady jste,“ uslyšeli před sebou najednou hlas. Proti nim běžel Břeň, nejmladší Hubačův syn.

„Co se stalo? Utekl vám?“ mračil se rychtář Děpolt a zastavil se. Sotva popadal dech.

„Ne,“ vrtěl mladík hlavou. „Víme už, kdo je vlkodlak. Je to mlynář Heralt! Bezpečně jsme ho poznali! Utekl do mlýna. Bratři hlídají, aby někam nezmizel.“

Vzápětí se houf vesničanů opět rozběhl. Teď už nešli po stopách, kudy mladíci vlkodlaka pronásledovali. Vrátili se na břeh, kde byla cesta pohodlnější. Oběhli bělavou vápencovou skálu, přes niž padala voda potoka s hučením do hloubky několika sáhů. Hned pod skálou stál na otevřené mýtině dřevěný mlýn. Mlynáře Heralta neměli vesničané nikdy příliš v lásce. Byl to morous a do šenku chodíval jen zřídka. Do Šošůvky přišel před několika lety s rodinou svého bratra a po smrti jeho ženy žil sám s neteří Miškou.

Když se houf ocitl na dohled mlýna, všichni muži zpomalili. Tam někde číhal vlkodlak. A i když se spolu cítili silní, byli stále ostražití. Mladičký Břeň je nedočkavě poháněl. „Rychle,“ křičel. Zvedl ruku a mával na své bratry, kteří stáli několik kroků od mlýna. S nimi tam bylo ještě několik mladíků z vesnice, kteří se k pronásledování nachomýtli. Žádný z nich se nezdál vyděšený. Tvářili se, jako by to byla ta nejlepší zábava. Mládí nemá zkušenosti a bývá proto neopatrné.

Vesničané v čele s rychtářem Děpoltem došli až ke mlýnu. U zavřených dveří se zastavili a starý Hubač křikl: „Mlynáři, vylez!“

Neozvalo se nic, jako by byl mlýn opuštěný a prázdný.

„Je tam,“ potvrdil jeden z mladíků, kteří zevlovali opodál.

Rychtář se pokusil otevřít dveře, ale byly zevnitř zajištěné závorou. Zabušil proto a znovu přísně nařídil, aby mlynář otevřel. Uvnitř však panovalo jen hrobové ticho.

Nikdo si nevšiml, odkud se vynořila, ale najednou u nich stála mlynářova neteř Miška. Měla černé kudrnaté vlasy a příjemný obličej. V ruce nesla misku s borůvkami.

„Co se tady děje?“ ptala se přísně. V hlase měla strach, protože viděla napětí v tvářích sousedů.

Skoro okamžitě ji muži obstoupili a starý Hubač na ni hněvivě ukázal: „Vlkodlakova neteř! Držte ji, ať neuteče!“ Pak se obrátil k mlýnu a křikl: „Máme tvou neteř, mlynáři. Jestli neotevřeš, tady na místě ji vlastníma rukama uškrtím, to přísahám!“

Chvíli se nic nedělo. Pak se ozval hluk a dveře mlýna se pomalu otevřely. V nich se objevil vysoký hubený muž. Všichni kolem strachy ucouvli. I když ho poznali, mlynář Heralt teď vypadal jinak, než byli zvyklí. Démon, který se v něm usídlil, ho ještě nepustil ze svých spárů. Vlkodlak se dosud neproměnil zpátky v člověka. Dlouhý nos čněl dopředu jako vlčí tlama, jindy hladký obličej měl mlynář zarostlý tvrdými štětinatými vousy, úzké kruté rty byly pootevřené a z nich čněly špičaté nažloutlé zuby. Co ale děsilo nejvíce, byly oči, které jako by ani nepatřily člověku. Na sobě měl špinavé plátěné šaty potřísněné krví. Ten pohled byl tak hrůzný, že i neteř Miška ucouvla a rukou si zakryla ústa, aby nevykřikla.

Mlynář vlkodlak zůstal stát v otevřených dveřích a rozhlížel se kolem sebe jako zvíře, které hledá skulinu, kudy by uniklo. Zvedl ruce před sebe a vesničané uviděli dlouhé špičaté drápy. Chvíli tak stál a pak se pokusil promluvit. Šlo mu to těžce, jako někomu, kdo není zvyklý hovořit. „Pusťte ji!“

V tu chvíli k vlkodlakovi přiskočil rychtář a udeřil ho plochou stranou sekery do temene hlavy. Mlynář vykřikl a svalil se na zem. Vzápětí po něm skočilo několik vesničanů, ale když ho chtěli začít bít sekerami a klacky, odstrčil je starý Hubač. „Upálíme ho na hranici! Jedině oheň může zahubit démona. Je slunovrat a jeho oběť nás usmíří s duchy lesa!“ křičel, jako by přišel o rozum.

Sousedé poslechli, neboť v tom, co říkal, bylo hodně pravdy. Ať si jejich farář Hillarius kázal, co chtěl, oni věděli své. Nikdo nemohl popřít, že v lese žijí hejkalové, víly a démoni, a s nimi bylo lepší vycházet v dobrém. Rychle mlynáře vlkodlaka svázali.

„Co s ní?“ optal se jeden z mužů a ukázal na Mišku, kterou stále drželi tři mladíci, aby nezmizela. Dobře věděli, jak rychle umí utíkat a jak je obratná. Když se někdy pro zábavu prali, přemohla většinu z nich, i když nebyla nijak urostlá.

„Svažte ji a odneste do mlýna. Spálíme ji tam!“ rozhodl rychtář Děpolt okamžitě.

Teď se začalo hned několik mladíků ošívat a nejmladší Hubačův syn Břeň se dokonce ozval, že to snad není nutné. Miška byla hezké a milé děvče. Ale rychtář ho přísně okřikl. „Její strýc ti zabil matku. Pochází z krve vlkodlaka. To nevíš, že pokud by se jí narodilo dítě, bude zase vlkodlak?“

Synové museli otce poslouchat. I když s nimi třeba nesouhlasili, neodvážili se nikdy udělat něco proti jejich vůli. Svázanou Mišku odtáhli do mlýna, zavřeli za ní dveře a zvenku je zatloukli prkny, stejně jako okna. Pak mlýn obložili slámou a ještě polili dehtem, který našli v soudku pod přístřeškem na nářadí. Mlýn zapálil sám starý Hubač. Dřevo i slaměné došky na střeše byly sluncem vysušené na troud, a tak stavení během několika minut vzplálo až po střechu. Vesničané stáli kolem a čekali, dokud oheň nestráví celou stavbu.

Teprve když se krovy zřítily dovnitř a oheň začal slábnout, poklekli na zem a pomodlili se za duši nebohé Mišky. Pak se vydali zpátky k hranici na kopci. Na oji od vozu nesli svázaného mlynáře vlkodlaka, zavěšeného za ruce a nohy jako chycenou zvěř. U spáleného mlýna zůstali jen dva sousedé a hlídali, aby od doutnajících trámů nechytil les kolem.

V noci se na kopci nad Šošůvkou rozhořela hranice. V jejím středu stál kůl a u něho byl uvázaný mlynář vlkodlak. Když ho vybízeli, aby se před smrtí vyzpovídal nebo pomodlil, mlčel, jako by je ani neslyšel. Démon ho stále držel ve svých spárech a už mu lidskou podobu nevrátil. Dokonce ani když jeho tělo stravovaly plameny, nekřičel a nenaříkal, jen vyl jako umírající zvíře.

O týden později jedna žena ze Šošůvky, která šla vybírat med z úlů v lese za vsí, zahlédla v křovinách dvě postavy. Přísahala, že to byl mrtvý mlynář vlkodlak a jeho neteř. Všichni se jí smáli. O dva dny později zahlédl ducha mlynářovy neteře nejmladší Hubačův syn Břeň. Rozběhl se za ní, ale zmizela, jako by se rozplynula. Na vesnici padl strach.

Všichni obyvatelé se večer zavírali ve svých domech, ke dveřím a oknům kladli kouzelné byliny a amulety, které je měly chránit před nečistými silami temnot. Lesům se vyhýbali, a pokud někdo do lesa musel, pak jen v doprovodu několika sousedů se sekerami v rukách. Kořenářka nestačila zhotovovat škapulíře proti uhranutí. Všichni čekali, kdy vlkodlak udeří znovu.

Dočkali se brzy. Sedlák ze sousední vesnice Sloup, který byl na trhu v Blansku, přinesl zprávu, že nedaleko hradu Blanseggu našli mrtvou paní Kašku, švagrovou purkrabího Idíka ze Švábenic. Vlkodlak jí rozdrásal hrdlo. I když to byla hrůzná podívaná, všichni lidé ze Šošůvky si oddechli, protože až dosud vlkodlak vraždil jen v jejich vesnici. K hradu Blansegg to byly pěšky nejméně tři hodiny cesty. Modlili se, aby vlkodlak zůstal na biskupském panství a jim dal konečně pokoj.

II. KAPITOLA

Těsně u brodu přes Svitavu na cestě k Rájci zastavili tři jezdci na koních. Nejstarší z nich byl malý hrbatý mužík s nehezkým fádním obličejem, jemuž i přes malý špičatý nos a nevýrazná ústa propůjčovaly bystré oči výraz oduševnělosti. Ještě mu nebylo ani čtyřicet let, přesto se tvářil jako stařec nad hrobem. Byl oblečený do zeleného staromódního pláště, na hřbetě koně seděl dost nejistě a neustále naříkal. Jmenoval se Wolfgang a kdysi býval ranhojičem. Po nešťastných vraždách na hradě Grabštejně se stal druhým písařem královského prokurátora Oldřicha z Chlumu, jehož nyní doprovázel.

Jeho pán byl asi třicetiletý muž vysoké postavy. Měl ostře řezané rysy v obličeji lemovaném nepoddajnými černými vousy. Husté obočí dávalo jeho očím přísný výraz. I když neměl na plášti žádné rodové označení, nikoho nenechával na pochybách, že je významným mužem.

Poslední z trojice byl ještě mladík, ale postavou si v ničem s královským prokurátorem nezadal, snad jen byl štíhlejší. Měl dlouhé světlé vlasy nakadeřené podle poslední německé módy a v očích mu hrály veselé ohníčky. Jmenoval se Ota ze Zástřizlí a u Oldřicha z Chlumu sloužil jako panoš. Vedl za otěže čtvrtého koně, na jehož hřbetě bylo naloženo několik vaků s věcmi na cestu. Oba urození muži měli u pasu zavěšené meče a hrbáč v zeleném plášti tesák, měl ho ale upevněný hodně nízko a bylo zřejmé, že není zvyklý zbraň nosit, natož používat.

Oldřich z Chlumu seskočil z koně a protáhl se. Pak se obrátil na panoše a řekl: „Kdepak, Oto, takové dlouhé cestování, to už pro mě není.“

Téměř současně se ze sedla sesunul k zemi i písař Wolfgang. Nebyl na jízdu na koni zvyklý a zpočátku se bránil, když dostal příkaz opustit hrad Bezděz, který jeho pán spravoval. Cestovat ze severních Čech až na Moravu považoval za šílené. Jenže byl písař a musel poslechnout. Posadil se do husté trávy a bručel: „Moje řeč! Zastavit jsme měli už dávno!“

Také panoš Ota elegantně seskočil a přitom se pobaveně na Oldřicha z Chlumu podíval: „Kdyby vás slyšel král Přemysl II. Otakar, že naříkáte skoro tak žalostně jako náš písař Wolfgang, asi by se vám vysmál…“

Ota ze Zástřizlí sloužil královskému prokurátorovi jako panoš již dlouho. Bylo mu více než dvacet let a podle věku by snad už ani panošem být neměl. A ve skutečnosti vlastně ani nebyl. Patřil k důvěrným pomocníkům Oldřicha z Chlumu a mnohokrát mu při vyšetřování složitých zločinů pomohl. Proto si mohl dovolit více, než by jako panoš měl. Královský prokurátor ho bral takového, jaký byl. I on se na svého panoše díval spíše jako na mladšího přítele než jako na sluhu. Měl rád i písaře Wolfganga, protože byl nejen chytrý, ale především jemný, čestný a citlivý. I když věčně ustrašený a lítostivý. Do jisté míry ho však chápal. Díky hrbaté postavě si v životě vytrpěl své, protože nic neumí být krutější než lidská hloupost a předsudky.

Písař Wolfgang si rukou masíroval ztuhlou šíji a bručel, že kdyby tušil, jak strašná cesta ho čeká, raději by utekl do lesů a přidal se k lupičům. V jeho hlase byl slyšet silný německý přízvuk, jehož se nedokázal zbavit ani poté, co přesídlil z Lužice do severních Čech. A ještě dodal, že prvního by oloupil panoše Otu, protože si nic jiného nezaslouží. To vzbudilo pobavený smích obou jeho druhů.

Ota poznamenal, že v tom případě by se nechal přepadnout s nebývalým potěšením, protože by se alespoň trochu zasmál. Představa, jak písař Wolfgang vyskakuje z křoví s maskou na obličeji, tesákem v ruce a křičí, aby mu dal peníze, nebo ho připraví o život, je prý to nejveselejší, co během cesty slyšel. Písař Wolfgang se jen ušklíbl, ale neurazil se. Ve službě na Bezdězu si už na dobromyslné žertování zvykl a navíc sám poctivě uznával, že je jen na obtíž. Ale on se na Moravu nehrnul!

„Nic si z toho nedělej, mně se sem také nechtělo,“ konejšil ho Oldřich z Chlumu. „Jenže i já musím poslechnout, když si král postaví hlavu. Sice si myslím, že celé to harcování nemá žádnou cenu, ale vysvětluj něco Přemyslu II. Otakarovi!“

Pak královský prokurátor vytáhl ze sedlové brašny pergamenový svitek, posadil se na veliký kámen a pergamen rozbalil. Kdysi dávno, to byl ještě chlapec, navštěvoval klášterní školu v Magdeburku. Naučil se nejen číst a psát, ale i hovořit latinsky a německy, stejně jako spoustu jiných užitečných znalostí, kterými rytíři opovrhovali, protože za nejdůležitější považovali umění vládnout mečem. V úřadu královského prokurátora však bylo vzdělání neocenitelným pomocníkem.

Přesto nebyl Oldřich z Chlumu žádný roztržitý učenec, ale v boji se zbraní nebezpečný protivník. Právě proto si získal přízeň někdy trochu vrtkavého a svéhlavého krále, který kromě žen neobdivoval nic jiného tolik jako rytířské umění. Ač Oldřich z Chlumu nepocházel z významného rodu, svěřil mu král důležitý zemský úřad. Vážil si ho kvůli mnoha dobrým vlastnostem, ale nejvíc pro jeho věrnost, což byla věc na královském dvoře dosti vzácná. Před panovníkem se sice klaněla veškerá šlechta i církevní preláti, ale ve skutečnosti se každý staral jen o své zájmy.

Oldřich z Chlumu chvíli pergamen studoval a pak se usmál. „Nezabloudili jsme. Tenhle brod je v popisu cesty. Pokud půjde všechno dobře, večer budeme na Holštejně.“

„Bůh budiž veleben,“ pokřižoval se písař Wolfgang. Vzápětí se ale zamračil. „To chcete říci, urozený pane, že se budeme na koni trmácet až do večera?“

„A pojedeme rychle,“ pomstychtivě ho upozornil panoš Ota. „Musíme tam dorazit dříve, než se začne na hradě rozdávat večeře, aby na nás ještě něco zbylo. Kručí mi v žaludku, že by se nade mnou smilovala snad i naše kuchařka na Bezdězu. A to je nejlakomější kuchařka v křesťanském světě!“

„Nezaměňuj lakotu s pořádkem,“ usmíval se Oldřich z Chlumu pobaveně.

„Já bych se nad Otou neslitoval,“ bručel písař Wolfgang, vstal ze země a procházel se pomalými krůčky po okraji cesty, aby uvolnil ztuhlá lýtka. Pak se zastavil a rozvázal koženou škorni, v níž ho tlačil kamínek. V tu chvíli uslyšel za zády hluk. Poděšeně se ohlédl a rychle uskočil do mlází.

Po cestě k nim mířil plně naložený kupecký vůz tažený dvěma páry koní. Na kozlíku seděl ryšavý vozka, vedle vozu kráčel kupec v modrém soukenném plášti a dva dobře oblečení pomocníci. Když kupec zahlédl Oldřicha z Chlumu a jeho druhy, položil ruku na jílec tesáku a cosi nakazoval svým mužům.

V časech, jaké panovaly, nebylo opatrnosti nikdy dost. A tahle cesta od Prahy do Olomouce neměla tu nejlepší pověst, protože vedla dlouhými úseky hlubokých a neobydlených lesů, ve kterých se ukrývaly nejen lupičské bandy, ale i družiny loupeživých rytířů. Pokud však lupiči přepadli bezbranné kupce, bylo jedno, zda byli urození či nikoli, protože krutí bývali stejně.

Oldřich z Chlumu se vrátil ke svému pergamenu. Nikoli proto, že by si chtěl zopakovat cestu, ale aby dal kupci na srozuměnou, že ho ani on, ani jeho zboží nezajímají. Písař Wolfgang se zatím prodíral z mlází zpátky na cestu a ruce měl široce rozpažené, aby ukázal, že má mírové úmysly, což panoše Otu opět velice pobavilo.

Vůz s hrkotáním kol projel po kamenité cestě kolem nich. Pak kočí křikl na koně, přitáhl opratě a pomalu začal sjíždět do řeky. Kupec i jeho pomocníci se postavili kolem a opřeli se do boků povozu, aby koním pomohli. Brodit každou řeku bylo namáhavé a Svitava u Rájce nebyla žádným mělkým potokem.

Sotva však vjel kupecký vůz do brodu, přihnali se po cestě od Bystřice čtyři jezdci, doprovázející honosně oblečeného šlechtice, který měl na plášti erb olomouckého biskupa Bruna ze Schauenburku.

„Z cesty,“ křičel jezdec, který cválal v čele malé družiny. „Purkrabí pan Idík ze Švábenic na cestě za biskupovým oficiálem urozeným panem Pavlem ze Sovince! Neseme spěšné poselství!“

Plně naložený kupecký vůz byl zrovna uprostřed řeky. Kupec i jeho pomocníci se ještě usilovněji opřeli do postranic vozu, aby ho co nejrychleji dostali na druhý břeh, ale jedno kolo zapadlo do písku na dně. Koně se museli do postraňků zapřít vší silou a postupovali jen s nejvyšším úsilím. Kočí práskal bičem a povzbuzoval, ale zvířata byla po dlouhé cestě unavená a příliš platné to nebylo.

„Okamžitě uhněte,“ rozkřikl se znovu jezdec v čele družiny purkrabího Idíka ze Švábenic. „Copak jste neslyšeli, spěcháme za biskupovým oficiálem!“

Oldřich z Chlumu zůstal sedět na kameni. I když měl oči skloněné k pergamenu, celý výjev zvědavě pozoroval. Tiše řekl svému panošovi: „Tak za kolegou jedou… Ale nijak se podle toho nechovají!“

„Za jakým kolegou?“ zabručel popuzeně panoš Ota, jemuž se chování družiny vůbec nelíbilo.

„No přece za mým,“ pokračoval Oldřich z Chlumu. „V Čechách úřad oficiála nemáme. Bruno ze Schauenburku ho zřídil pro Moravu. Oficiál hájí právo, ovšem jen mezi duchovními. Nejen na biskupských statcích, ale v celé diecézi. Původně pod jeho pravomoc spadala jen kázeň kněží. Ale časem se za mravní poklesky začaly považovat i loupeže a vraždy, pokud se jich dopustí duchovní. Pouze biskupův oficiál rozhoduje, zda zločince předá k potrestání královské spravedlnosti, či zda ho potrestá olomoucký biskup. Slyšel jsem, že některé rozsudky Bruna ze Schauenburku jsou neobyčejně tvrdé, ale jindy prý projevuje až neobvyklou shovívavost, pokud jde o jeho oblíbence.“

„Po cestě jste se zmínil, urozený pane, že jedeme v převleku právě kvůli olomouckému biskupovi,“ zvědavě se optal Ota ze Zástřizlí. „Proč?“

„Později ti to snad povím,“ zabručel neochotně Oldřich z Chlumu. „V každém případě bych tady na Moravě příliš pravomocí neměl, i kdybych přijel s královskými zástavami. Ač je Bruno ze Schauenburku panovníkovým důvěrníkem a dobrým spojencem, nemá rád, když se mu královští úředníci potulují po diecézi.“

Hádka na břehu řeky se zatím přiostřila. Kupecký vůz definitivně uvízl v písku a zablokoval průjezd brodem. Zrovna když purkrabí Idík ze Švábenic nařizoval vojákům, aby překážející vůz shodili do proudu, protože mu brání v cestě, královský prokurátor Oldřich z Chlumu vstal, vyskočil do sedla a pomalu se rozjel. Zastavil na břehu těsně před velitelem družiny a smířlivě řekl: „Nebylo by lepší, kdybychom tomu kupci společně pomohli? Vytlačíme jeho vůz na druhý břeh a brod bude zase volný.“

„Co si to dovolujete?“ rozkřikl se purkrabí Idík ze Švábenic hněvivě. Byl to urostlý rytíř v nákladném oděvu. I přes hněvivý výraz v jeho obličeji bylo zřejmé, že je to hezký mladý muž. Měl pravidelné rysy, živé oči a souměrná ústa.

Ještě jednou si pohrdavě změřil Oldřicha z Chlumu. Letmo se dotkl pohledem jeho meče, ale protože na protivníkově plášti neviděl žádný erb, domníval se, že ten otravný pocestný není urozený rytíř. Jinak by ho asi znal. Dalo se proto předpokládat, že s mečem zacházet neumí. Obrátil se na jednoho ze svých vojáků a chladně nařídil: „Dej mu na pamětnou!“

Voják se okamžitě rozjel proti Oldřichovi z Chlumu. Protože byl o nevalných rytířských schopnostech toho člověka bez erbu stejného mínění jako pán, tasil bez většího spěchu. Ale než to stihl, Oldřich z Chlumu zabodl paty do slabin koně a vyrazil proti němu. Svůj meč tasil s překvapivou jistotou. Zaskočený voják už nestačil zvednout zbraň a Oldřich z Chlumu ho plochou stranou meče srazil na zem. To už k nim na koni cválal i panoš Ota. Obratně točil mečem, aby bylo zřejmé, že se bije často a rád.

O kus dál v mlází se trochu nešikovně vydrápal na koně i písař Wolfgang. Vytáhl tesák a hnal se za panošem Otou. Nechtěl se bít, ale věděl, že pohled na mrzáka vyvolává strach, protože ho celý život pronásledovala hloupá pověra, že hrbáči jsou vyslanci pekla.

„Co si to dovolujete? Za to budete viset!“ křičel rudý hněvem purkrabí Idík ze Švábenic. Do souboje se dvěma zkušenými bojovníky by se pustil rád, i když si nedělal iluze o šikovnosti biskupových vojáků. Ale hrbáč mu naháněl strach. Jak si navíc stačil pokradmu všimnout, jeho vojákům ještě větší. Jeden dokonce popohnal koně a vjel na kraj řeky, aby mohl v případě nebezpečí uprchnout. Aby neztratil tvář, výhrůžně dodal: „Můj pán zvůli na svém panství trpět nebude!“

„Můj také ne,“ podotkl chladně Oldřich z Chlumu. Aniž se na purkrabího a jeho družinu ohlížel, vjel do řeky s Otou a Wolfgangem v patách. U vozu královský prokurátor i panoš seskočili. Voda jim v těch místech dosahovala těsně nad pas. Písař Wolfgang zůstal rozumně v sedle, neboť jemu by možná byla až po prsa, takže by příliš platný nebyl. Alespoň výhrůžně třímal v ruce tesák, jako by chtěl své druhy bránit. Družina v pláštích s erbem olomouckého biskupa rozpačitě přešlapovala na břehu. Bylo jasné, že boj nebude.

Oldřich z Chlumu, panoš Ota a kupcova družina se společně opřeli do vozu a po krátkém úsilí se jim podařilo kolo uvolnit. Za chvíli už stál vůz na kamenitém břehu a brod byl volný. Kupec a jeho čeleď vůz obstoupili s tasenými zbraněmi a čekali, až projede družina v barvách olomouckého biskupa. Teprve když se jezdci přehnali kolem a pokračovali dál po cestě k Rájci, tesáky ukryli.

Ale ještě než biskupský oddíl zmizel v zatáčce za lesem, purkrabí Idík ze Švábenic přitáhl otěže, zastavil koně a ohlédl se přes rameno. Zahrozil Oldřichovi z Chlumu a křikl: „Ještě se uvidíme!“

Sotva zmizel, pronesl kupec kletbu, která měla velice daleko k výrazům, jichž by měl používat vzdělaný obchodník a křesťan. Odplivl si a pak se hluboce uklonil. „Děkuji, urozený pane! Mé jméno je Milhost a jsem počestný kupec. Doufám, že neodmítnete mé pozvání, abych vám mohl alespoň drobností vyjádřit svou nejupřímnější vděčnost.“

„Spěcháme, ještě nás čeká dlouhá cesta,“ namítl s úsměvem Oldřich z Chlumu. Rozhlédl se po pustém břehu řeky a dodal, že stejně nikde nevidí vhodný šenk, kde by mohli své náhodné setkání zapít.

Kupec Milhost povytáhl obočí, jako by právě na tuhle námitku čekal. Vemlouvavě nadhodil: „Já bych se vás samozřejmě neodvážil pozvat do obyčejné hospody. Chci vás pohostit u sebe doma. Víte, urozený pane, pocházím totiž z Rájce. Jenom objedeme les a jsme tam. Má žena je vynikající kuchařka. Uvidíte…“

Oldřich z Chlumu chtěl cosi namítnout, ale kupec ho nepustil ke slovu, se šibalskými ohníčky v očích se zadíval na panoše Otu a pokračoval: „A mám doma i šikovnou dceru. Mou ženu i ji by vaše návštěva určitě potěšila.“

„Nu, pokud je to tak…,“ ozval se okamžitě panoš Ota a zadíval se tázavě na svého pána. I jeho oči se vesele usmívaly, i když si královský prokurátor nebyl jistý, zda v mladíkově výrazu nepostřehl spíše trochu ironie.

Ještě chvíli dělal Oldřich z Chlumu drahoty. Když si ale všiml prosebného výrazu ve tváři písaře Wolfganga, neměl to srdce pozvání odmítnout. Jeden den zdržení nehrál při jeho pátrání žádnou roli. Už proto, že jel vyšetřovat zločin starý téměř dva měsíce a naděje, že najde nějaké stopy, byla mizivá.

Řekl to i králi Přemyslu II. Otakarovi, když ho na Moravu posílal. Jenže panovník měl svou hlavu. Ztratila se spousta peněz z pruské kořisti, kterou věčně prázdná královská pokladnice potřebovala. Truhlice se stříbrňáky kdosi uloupil poblíž Olomouce. Král při loučení dodal, že je mu jasné, jak těžké bude ukradené stříbro najít, takže se nebude hněvat, pokud jeho prokurátor Oldřich z Chlumu neuspěje, i když na druhou stranu by byl velice zklamaný, kdyby nejschopnější vyšetřovatel jeho království neuspěl. A na závěr podotkl, že by se bez peněz neměl z Moravy vracet.

„Když je to tak, přijímám tvé pozvání,“ přikývl královský prokurátor a usmál se na kupce Milhosta. „V tom případě se sluší, abych i já prozradil své jméno. Jsem Oldřich z Chlumu a na Moravu jsem přijel s jakýmsi úkolem od našeho nejmilostivějšího krále. Toto je můj panoš Ota ze Zástřizlí a písař Wolfgang. Rádi si u tebe odpočineme, ale pod jednou podmínkou.“

„Jakou?“ zvědavě se optal kupec a z výrazu jeho tváře bylo zřejmé, že mu tohle rozhodnutí udělalo opravdu radost, protože pozvání nemyslel jen jako pouhou zdvořilost.

„Že se tvoje dcera nepřiblíží k mému panošovi blíže než na tři kroky,“ usmíval se potutelně Oldřich z Chlumu. Ota ze Zástřizlí se okamžitě zatvářil jako ctnost sama. Ale věděl, že svého pána neoklame. Dokázal zacházet s mečem skoro stejně dobře jako královský prokurátor, dokonce již zvítězil v několika turnajích, ale říkalo se, že ještě mnohem více vavřínů si dobyl v ženských ložnicích. Oldřich z Chlumu se dříve na svého panoše kvůli tomu opravdu mračil, ale časem zjistil, že Otova záliba v dívčí kráse bývá při vyšetřování užitečná. Proto mu jeho zálety shovívavě toleroval, i když je na veřejnosti neopomněl kárat.

Kupec Milhost se pobaveně rozesmál. „Žádný strach, urozený pane. Dcera Radana je rozumné děvče. A moje žena má oči jako ostříž. Určitě nás čeká příjemný večer. Jestli něco nesnáším, pak je to nuda.“

Vozka mlčky čekal na rozkaz, vzápětí trhl opratěmi a zamlaskal. Koně si po námaze v brodu trochu odpočinuli. I když se jim zjevně příliš nechtělo, vyrazili se svěšenými hlavami na další cestu. Sotva však objeli les, zvedli hlavy a začali radostně ržát, protože poznali, že se blíží domů ke své maštali.

Pozvolna stoupali na ploché návrší, na němž se rozkládala velká tržní osada. Cestu k bráně lemovaly chatrče chudiny. Osada byla obehnaná nevysokou hradbou z dřevěných kůlů, navrchu zašpičatělých a opálených v ohni proti hnití. Protáhlé tržiště obklopovaly výstavné kamenné domy a na východní straně stála mohutná tvrz. Spolu s polovinou panství patřila bratrům Heřmanovi a Všeborovi z Rájce. Na opačné straně návrší stála druhá tvrz, byla menší, lépe opevněná a o poznání novější. Kupec Milhost na ni ukázal a trochu rozmrzele vysvětloval, že náleží olomouckému biskupovi, takže lze předpokládat, že družina toho lotra, jak se vyjádřil o purkrabím Idíkovi ze Švábenic, jela tam.

„Hezké místo,“ pochválil Oldřich z Chlumu Rájec.

Kupec se nepatrně uklonil, aby vyjádřil dík za laskavá slova, a dodal: „Biskupská tvrz leží na návrší, kterému říkáme Hradisko. Prý tam kdysi žili nějací cizí lidé. Tvrz našeho pána se jmenuje Rájec a té části osady, která patří jemu, říkáme Příhrádek. Tam také stojí můj dům. Bůh budiž veleben!“

III. KAPITOLA

Kupec Milhost vlastnil rozlehlé stavení, které vypadalo spíše jako malá pevnost. Stálo trochu stranou od ostatních domů na nevelkém ostrohu nad příkrou roklí. Bylo obehnané kamennou hradbou, v jednom rohu dvora stál hranolovitý patrový dům s malými okénky podobnými střílnám, v protilehlém pak patrová sýpka, která měla přízemí kamenné a patro sroubené z velikých tmavých trámů. Vedle ní se nacházely rozlehlé chlévy a proti vjezdu osmiboká stodola. Za ní stál ještě přístřešek pro vozy a čeledník. Dvůr byl pečlivě uklizený a do otevřených vrat stodoly právě vjížděl žebřinový vůz naložený snopy žita. Vrcholily žně a čeleď pracovala až do tmy. Bylo zřejmé, že Milhost je velice zámožný muž.

Manželka ho uvítala s nadšeným výkřikem. Měla na sobě prosté plátěné šaty a právě pomáhala ve stodole skládat snopy na patro. Přeběhla dvůr, vrhla se mu kolem krku a začala ho šťastně líbat. Milhost se trochu rozpačitě vymanil z její náruče a rychle jí sděloval, že pozval na večeři tři šlechetné muže, kteří mu v brodu přes Svitavu zachránili celý náklad sukna.

Bylo zjevné, že tím svou ženu trochu zaskočil. Během žní bylo zbytečné ztrácet čas vařením, všichni se odbývali jen studenými jídly. Ale neřekla ani slovo, pokorně sklonila hlavu a počkala, až ji představí. Oldřichovi z Chlumu však neušlo, jak po svém manželovi šlehla káravým pohledem a jak se kupec Milhost nepatrně přikrčil.

„To je má žena Ofka,“ oznámil hrdě. „Dnes se večeře trochu zpozdí, nečekala mne. Ale nebojte se, mám ve sklepech dobré víno a skvělé uzené maso, o hladu vás do té doby nenechám.“

„Slyšel jsem paní, že jste skvělá kuchařka,“ usmál se královský prokurátor zdvořile. Paní Ofka se mu líbila. Byla to už starší žena, měla štíhlou postavu, upřímnou kulatou tvář, živá gesta a na první pohled se zdála velice bystrá. To byla vlastnost, kterou na ženách obdivoval nejvíce. Proto tak miloval svou ženu Ludmilu, která byla navíc ke své chytrosti i krásná.

Rychle zahnal vzpomínky a pokračoval: „Ale i když bych byl na vaše umění opravdu zvědavý, není třeba kvůli nám ztrácet čas. Bůh vám dopřál nádherné počasí a obilí má určitě přednost před několika pocestnými. Nám bude stačit uzené maso, o kterém hovořil váš manžel. Stejně jsme po cestě unavení, takže pokud to půjde, vykoupeme se a půjdeme spát.“

„V žádném případě,“ zamračila se paní Ofka. „Proti koupeli samozřejmě nic nemám, a pokud s sebou vezmete i mého manžela, budu vám vděčná.“ Znovu vrhla na kupce Milhosta káravý pohled, jako by chtěla říci, že o některých jeho zvycích ví své. Hned ale nekompromisně pokračovala: „Nicméně, takoví rytíři jako vy mohou být těžko unavení, vždyť ještě není večer. Ze spaní nebude nic! Lázeň za chvilku roztopím a pak se dám do vaření. Nevídáno pro pár snopů! Stejně už máme skoro všechno svezené ve stodole a zbytek čeleď složí sama.“

Čeledín se ujal koní malé družiny královského prokurátora. Za otěže je odvedl do stáje, aby je odsedlal a vyhřebelcoval. Hosty uvedl kupec Milhost do rozlehlé přízemní komnaty svého domu. Byla honosně zařízená nábytkem z tvrdého dřeva. U stěny stál krb obložený leštěným vápencem a ve výklenku nad ním kamenná soška svaté Kateřiny s ozubeným kolem u nohou.

Usadili se pod oknem k velikému stolu s trnoží. Lavice byly široké a pohodlné. Kupec Milhost hosty požádal o chvíli strpení a odběhl do vedlejší místnosti.

„Nepřišli jsme zrovna vhod,“ ošíval se trochu nesvůj panoš Ota.

„Teď už to máš jedno,“ vrtěl hlavou Oldřich z Chlumu. „Nikdy nevíme, zda naše kroky sem nevedl Pán. Třeba se ukáže tohle zdržení jako velice užitečné.“

„Jen aby…,“ bručel panoš Ota. Trochu se divil podobným úvahám, neboť znal svého pána a jeho nedůvěru vůči všemu církevnímu. Královský prokurátor se při vyšetřování nikdy nespoléhal na boží přízeň, ale výhradně na svůj rozum.

V tu chvíli se otevřely dveře a vstoupil kupec Milhost. V ruce nesl čtyři nádherné poháry z nazelenalého skla, zdobené drobnými perličkami, které se podobaly kapkám rosy. Za ním kráčela dívka s modrým džbánem v rukách. Byla černovlasá, štíhlá a na první pohled se podobala paní Ofce, i když byla mnohem mladší. Když její otec postavil číše na stůl, opatrně je naplnila temně rudým vínem. Kupec Milhost se posadil a pronesl srdečný přípitek. Dívka zůstala stát vedle stolu se džbánem v ruce, aby mohla dolévat.

„Vynikající víno,“ pochválil Oldřich z Chlumu.

Panoš Ota se pokusil na černovlásku usmát, ale jen pohrdavě pokrčila nos a odvrátila se. Písař Wolfgang ve společnosti obvykle mlčel. O to raději sledoval, co se děje kolem, a bavil se tím. Náznak dívčího pohrdání mu neušel a byl zvědavý, jak Ota odpoví, protože něco takového si určitě nenechá líbit.

Panoš dopil, postavil číši na stůl a s vážným výrazem ve tváři se obrátil na hostitele: „Škoda, že nás neobsluhuje tvá dcera. Rád bych ji poznal.“

„Jsem to hlupák,“ plácl se kupec Milhost dlaní do čela. „Zapomněl jsem ji představit. To je ona. Má Radana.“

„Nejdřív truňk, potom zdvořilost,“ procedila černovlasá dívka uraženě.

„Promiňte, panno, že jsem vás hned nepoznal,“ omlouval se jí panoš Ota zdvořile. Přitom mu na rtech hrál pobavený úsměv. „Zmátla mne vaše tvář. Váš otec nám totiž tvrdil, že má hezkou dceru…“

„Nejdřív truňk, potom hulvátství,“ odsekla dívka ještě zlostněji a pohodila hlavou, až jí husté kadeře spadly do čela a přes oči. Rukou si je rychle upravila, ale protože poháry na stole byly prázdné, dolila je. Číši panoše Oty naplnila jen asi do poloviny.

Panoš Ota uvážlivě přikyvoval, a když skončila, dodal: „Ale za můj omyl může váš otec! Tvrdil, že má hezkou dceru, ale vy jste překrásná. Proto jsem vás hned nepoznal. A nezasloužil bych si trochu více vína?“

Tím Radanu popletl tak, že mu okamžitě dolila. V tu chvíli se hlasitě rozesmál nejen její otec, ale i Oldřich z Chlumu a písař Wolfgang. Černovláska zrudla, prudce postavila džbán na stůl, až víno vyšplíchlo, otočila se a utekla.

„Já říkal, že ho můžete ke své dceři pustit nejblíže na tři kroky,“ dobromyslně připomněl královský prokurátor. „Tohle bylo jistě méně.“

„To je pravda, ale mezi námi byla deska stolu,“ bránil se provinile panoš Ota.

Do komnaty vstoupila paní Ofka. Tvářila se velice přísně. „Co jste udělali Radaně?“

„Za všechno můžu já,“ se zkormouceným výrazem vysvětloval Ota. „Zdála se mi nějak smutná a chtěl jsem ji potěšit. Proto jsem řekl, že jí to sluší. Ale opravdu v tom nebylo nic špatného, jen mi jí bylo líto. Ani ve snu bych si nedovolil dvořit se jí.“

„To vám tak věřím,“ ušklíbla se paní Ofka a bezděčně si uhlazovala suknici. „Lázeň je připravená.“

Večeře byla vynikající. Kupec Milhost nijak nepřeháněl, když chválil kuchařské umění své manželky. Zvláště její slepice s borůvkovou omáčkou by byla ozdobou i královské tabule, jak neopomněl galantně připomenout Oldřich z Chlumu. Panoš Ota si zase plnými ústy liboval nad řeřichovým salátem se slaninou, do něhož si lámal kusy dozlatova upečené česnekové placky. Přitom polohlasně prohodil, že netušil, jak může být obyčejný salát dobrý, neboť tenhle se mu zdá mnohem lepší než polibek od krásné dívky.

„To proto, že vás asi ještě žádná krásná nepolíbila. A ostatně není divu,“ opáčila uštěpačně Radana. „Pokud se pořád cpete česnekem…“

„Na rozdíl od pohledné dívky dobrý česnek nikdy nevyčpí,“ bránil se panoš Ota.

„To tě musím opravit,“ pokáral ho písař Wolfgang. „Za dva nebo tři dny vyčpí i ten nejlepší česnek. Je vidět, že tvé znalosti bylin jsou nevalné. Jako ostatně znalosti většiny toho, co říkáš.“

„Možná,“ bránil se panoš Ota. „Ale stejně česnek vyčpí mnohem pomaleji než dívka. Protože která by se ti líbila déle než dva dny?“

„Tvá přirovnání jsou nevhodná,“ pokáral ho ihned Oldřich z Chlumu. Byl na svého panoše zvyklý, ale cizí lidé by se mohli urazit. Jenže kupec Milhost se panoše Oty zastal, že pro pár žertů nevídáno a on osobně určitě hněvem nezežloutne.

„Copak ty,“ napomenula ho paní Ofka přísně. „Jenže už nejsi ve světě, ale doma. Jak můžete takhle mluvit o ženách a o lásce?“

„Velice se omlouvám,“ uklonil se zdvořile panoš Ota. „Ale mezi ctnosti většiny dívek, které jsem potkal, věrnost nepatřila.“

„A co vy? Patří věrnost mezi vaše ctnosti?“ útočila paní Ofka nesmlouvavě a klidně si měřila jeho hezký obličej lemovaný nakadeřenými světlými vlasy. Dodávaly Otovi výraz cherubína.

„Věrnost je základem rytířské cti,“ pokrčil neurčitě rameny. Radana chtěla něco uštěpačného poznamenat, ale matka ji rukou zarazila a pokračovala: „Opravdu? Věrnost komu? Králi? Proč ne, ale co věrnost ženě?“

„Kdykoli nějakou ženu miluji, jsem jí věrný,“ zabručel panoš Ota, jemuž byl obrat v hovoru zjevně nepříjemný. Oldřich z Chlumu se opíral v křesle, měl přivřené oči a se zájmem ho sledoval.

„Kdykoli nějakou ženu miluji…,“ opakovala po něm posměšně paní Ofka. „Jak šlechetné! Láska není halena, kterou si můžete převléknout podle toho, která se vám zrovna hodí.“

„Myslím, že nejsem horší než ostatní,“ bránil se panoš bez úsměvu. V duchu si vzpomněl na černovlasou kejklířku, kterou kdysi miloval a která pro něj obětovala na Lemberku život, aby zachránila jeho. Tehdy vyšetřovali případ ztracené relikvie, a i když šlo o slávu boží, panoš Ota měl pocit, že k němu se Pán zachoval nespravedlivě.