Hana Marie Körnerová

MINUTA NA ROZLOUČENOU

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-5364-7

Tento příběh byl napsán v době, v kdy jsme o cestování do Jižní Ameriky mohli jen snít. Proto je situován do nejbližší země, odkud to tehdy možné bylo – do Bavorska. Zápletky založené na tehdejších vzdálenostech a nemožnosti komunikace by v době internetu a mobilních telefonů nikdy nevznikly. Svět se změnil, zrychlil, propojil informačními sítěmi. A také se stal nebezpečnějším. Dnes, v době přísných bezpečnostních kontrol na letištích, by k oné minutě na rozloučenou ani nedošlo.

Autorka

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1

Město pod okny hotelového pokoje vřelo jako sopka. Ve dne v noci vrhalo vzhůru křik davů, troubení aut a barevné výbuchy neonů. Jejich světlo pronikalo i zataženými závěsy a spolu s hlučnou klimatizací znemožňovalo spánek.

Marianna Bergerová vztekle mrštila polštářem na podlahu a s konečnou platností se rozhodla vstát. Prostěradlo přilepené na tělo jí nijak nevylepšilo špatnou náladu.

Mrzutě roztočila kohoutky nad vanou a pustila si studenou sprchu přímo do obličeje. Přestože v pokoji bylo příjemně, věděla, jaké vedro ji obklopí, sotva vytáhne paty z hotelu. Strašlivé vlhké vedro. Lepkavé a nedýchatelné. Nepolevující. Vedro, jaké si Evropan nedokáže představit. Ve dne v noci.

Vedro ve městě je ovšem zanedbatelné proti tomu, co ji čeká za týden. Musela se úplně zbláznit ve chvíli, kdy ji napadlo, že sem pojede…

Včera poprvé spatřila Buenos Aires. Spolehlivá Lufthansa dovezla jejich výpravu z mrazivého Mnichova do této jihoamerické výhně. Dívat se z okénka letadla na zemi pod sebou bylo úchvatné, ale když je potom dveře vyvrhly na rozpálenou letištní plochu, do autobusu, v němž nefungovala klimatizace, Mariannina dobrá nálada se okamžitě vytratila. Ovládla se jen kvůli otci, nechtěla mu přede všemi zavdat příčinu k výčitkám. Zachovala si úsměv i při nekonečných celních formalitách; se stejným úsměvem přetrpěla přivítání s krajany a únavnou cestu do hotelu.

Teprve když za ní zapadly dveře pokoje, mohla popustit uzdu špatné náladě. Proč, k čertu, nezůstala v Mnichově? Proč přesvědčovala otce, aby ji vzal s sebou? Prosila ho, vztekala se, vyhrožovala. Proč, proboha, tak neústupně trvala na tom, že musí spatřit Argentinu? Otec nakonec podlehl, ale až do odletu zůstal mrzutý, protože mu narušila pracně připravený harmonogram. Navíc věděl, že její touha po Jižní Americe nepramení ze zájmu, ale z pouhého rozmaru. Možná i proto nechal dopravit do jejího pokoje neuvěřitelnou haldu knih. Pojednávaly o indiánech, o fauně a flóře a také o horách a řekách Brazílie, Paraguaye a Argentiny. Většinou velmi vyčerpávajícím způsobem. Kromě knih jí otec přidělil i asistenta Ericha Weisse, který ji měl s látkou seznamovat.

Marianna knihy prolistovala, ale protože se jí zdály rozvleklé a nezáživné, odložila je. Erich Weiss rychle pochopil, že jeho přednášky Mariannu nudí, a tak ji přestal těmi suchopárnými řečmi, jak tomu říkala, obtěžovat. Několik dalších dní se místo o výuku snažil o intimní sblížení, ale Marianně se nelíbil a rázně ho odmítla.

Profesora Bergera vůbec nenapadlo dceru z doporučené literatury přezkoušet. Měl spoustu starostí s organizací výpravy a na Mariannu neměl čas.

Počítala s tím, na rodinu otec nemíval čas nikdy. Jeho práce ho cele pohlcovala a ona občas s nakyslým úsměvem žertovala, zda ji vůbec zplodil. Při jeho vytíženosti…

Dobře si pamatovala, že ani v dětství to nebývalo jiné. Profesor patřil k mužům, jimž děti spíše překážejí. Nikdy si s ní nehrál. Když nastoupila do školy, vytvořil jí studijní řád, jímž se měla řídit, a zpočátku ji občas i vyzkoušel z nějaké látky. Přesně jí naplánoval i zájmovou činnost. Balet, krasobruslení, klavír, angličtina, tenis, jízda na koni, plavání, v zimě lyžování. Vyplňovalo jí to všechny dny včetně sobot a nedělí.

„Duch a tělo musí být v harmonii,“ hlásal otec. „Potřebují řád.“

Na to, jestli řád skutečně dodržuje, ale nedohlížel, to byla věc matky. Ta naštěstí byla rozumná, a tak často spolu místo baletu skončily v cukrárně a místo krasobruslení v kině.

To všechno ale skončilo, když se otec s matkou rozešli.

Pro Mariannu to byla nečekaná událost. Nikdy neslyšela, že by se rodiče hádali. U nich doma panovalo vždycky ticho. Každý si žil po svém. Nepamatovala si ani, že by rodiče někdy spali ve společné ložnici. Každý měl svou vlastní. Otec stejně většinu času trávil v pracovně, neochotně ji opouštěl jen v době, kdy matka pořádala nějaký večírek. Vždycky chodil brzy spát a také velmi brzy vstával. Matka měla zcela opačný denní řád. Dlouho ponocovala, měla ráda společenský život. Milovala cesty k moři a do lázní, promenádní koncerty a večírky po premiérách. Otec se takovým akcím důsledně vyhýbal. Nadchnout ho dokázala pouze divočina.

Když bylo Marianně patnáct, matka se nervově zhroutila. Téměř půl roku strávila v horském sanatoriu, které jí doporučil rodinný lékař doktor Gerschner. Na poslední návštěvě před propuštěním řekla Marianně, že se už domů nevrátí.

„Už tak nemůžu žít. S tvým otcem jsme se dohodli, že si najmu byt v některých lázních. Ještě nevím kde, ale budu se snažit najít si něco poblíž. Ty se jen musíš rozhodnout, jestli půjdeš se mnou, nebo zůstaneš s ním.“

Kdyby k tomu došlo před matčiným odchodem do sanatoria, Marianna by se zřejmě rozhodla pro ni. Ale půlroční odloučení vykonalo své. Navíc si neuměla představit, že by ztratila svůj domov, přátele, školu. Představa života v pronajatém bytě někde na promenádě ji upřímně řečeno děsila. Navíc matka naznačila, že chce hodně cestovat a konečně začít „trochu žít“.

„Celý život jsem se ve všem podřizovala tvému otci. Doslova jsem mu zobala z ruky!“ dodala roztrpčeně. „Ale už dál nemůžu.“

„Vy se rozvedete?“ zeptala se Marianna vyplašeně.

„Samozřejmě že ne. Jen budeme žít odloučeně. My opravdu nemáme nic společného. Kromě tebe,“ dodala paní Bergerová rychle.

Marianna nabyla dojmu, že o ni vlastně žádný z rodičů nijak zvlášť nestojí, a tak zvolila to, co považovala za „menší zlo“.

„Zůstanu doma.“

Už za matčina pobytu v sanatoriu zabezpečovala chod domu hospodyně Marta, otec se o takové triviálnosti, jako je vedení domácnosti, nikdy nezajímal. Tak to zůstalo i nadále. Jediné, co se změnilo, byl jeho vztah k Marianně. Když ji měl v oficiální péči, začal se víc zajímat o její studium i o to, jak tráví volný čas. Obojí ho rozladilo.

„Tohle přece není život,“ vyčetl jí. „Tvoje studijní výsledky jsou otřesné a ve volném čase se jen tak poflakuješ nebo svíjíš u magnetofonu s příšernou hudbou. Takhle žádnou velkou kariéru neuděláš!“

„Já taky žádnou nechci!“

„Tak to tedy ne! Je tvou povinností dotáhnout to co nejdál! Šetřil jsem tě, když byla matka nemocná, nechtěl jsem tě přetěžovat, ale zřejmě jsem udělal chybu. To se změní. Začneš pořádně studovat a já ti najmu někoho vhodného na doučování. Chci, abys byla nejlepší ve třídě!“

Jen otočila oči v sloup. „To pochybuju.“

Rozzlobila ho.

„Ničeho si nevážíš! Stejně jako ti tví kamarádi! Máte všechno, o nic se nemusíte snažit! Udělali jsme chybu, když jsme se snažili usnadnit vám život, abyste se nemuseli potloukat tak těžce jako my!“

„Ty a ta tvoje generace,“ řekla tehdy s despektem. „Pořád nám předhazujete, jak jste to měli těžký. My přece nemůžeme za to, že jste museli zažít válku a bídu. Ale teď je úplně jiná doba.“

„S dobou na mě nechoď!“ přerušil ji. „Být nejlepší můžeš vždycky, na době nezáleží.“

„Já na to nemám.“

„Nemáš na to jenom chuť, hlavu určitě ano. Jenže jsi moc líná a zhýčkaná.“

Urazila se a chtěla odejít, ale donutil ji, aby se posadila a vyslechla silně emotivní příběh o tom, jak těžce si on musel vydobýt své nynější postavení. Uvědomila si, že je to poprvé, co před ní tak otevřeně mluví o svém dětství a dospívání.

Narodil se v Československu, matka byla Němka, dcera majitele textilky, otec český lékař. Kvůli matčině národnosti se už za války ocitli ve společenské izolaci. Okolí si od nich začalo udržovat odstup, stále častěji se setkávali s nepřátelskými reakcemi. Po válce se situace ještě zhoršila. Se změnou politických poměrů se kolem nich začala utahovat pomyslná smyčka. Když Mariannin dědeček – vynikající chirurg – přišel o práci, vzdal to a celá rodina v roce devatenáct set čtyřicet sedm emigrovala.

V Německu jim pomohli babiččini příbuzní. Začátky byly hodně těžké, často se stěhovali, než nakonec zakotvili v Mnichově. Dědeček musel začínat od píky. Trvalo řadu roků, než mohl pracovat samostatně. Ale chirurgova operační léta jsou omezená a on ta svá nejlepší ztratil. Vždycky to pociťoval jako křivdu.

„Celá léta jsem to měl před očima,“ řekl profesor Marianně. „To, jak se užíral, jak se cítil odstrčený na vedlejší kolej. Člověk druhé kategorie… Nikdy už nemohl být v té první. Ne proto, že by na to neměl, ale pro osudové okolnosti, které sám nezavinil. Já jsem si umínil, že se na druhou kolej odstrčit nedám. Ve škole jsem pro svůj původ, tentokrát ovšem kvůli otci, zažíval totéž co v Čechách: odstup a občas nepřátelství. Nikdy jsem mu to nepřiznal.

Musel jsem opakovat druhý ročník gymnázia, moje vysvědčení tady nestačilo. Čekali, že mě to odradí, že se budu držet stranou, že se budu snažit být nenápadný. Házeli mi klacky pod nohy, díky mé národnosti mě nesnášeli ani někteří učitelé. A dávali mi to otevřeně najevo. Jenže mě to neodradilo. Řekl jsem si, že jim to jednou všem ukážu! Končil jsem jako nejlepší z gymnázia, i když jsem musel vynaložit třikrát víc námahy než běžný student. Tvůj dědeček si přál, abych pokračoval v jeho stopách, ale já si vybral přírodní vědy. Umínil jsem si, že v nich budu nejlepší. A také jsem vždycky byl!“

„Jenže já se narodila už tady a žádný odstup mi nikdo najevo nedává.“

Zklamala ho.

Ještě nějakou dobu jí kontroloval školní výsledky, ale nebyl dost důsledný, jeho vlastní práce ho zcela pohlcovala. Nakonec rezignoval a nechal ji, ať si dělá, co chce. Když po ukončení gymnázia odmítla další studium, rozmrzele pokýval hlavou, ale nepronesl žádné kázání ani poučný příklad ze života.

To bylo přede dvěma lety. Od té chvíle byla volná. Zkusila chvíli žít u matky, ale brzy zjistila, že už nemají mnoho společného. Paní Bergerová se obklopila skupinou rozvedených žen a vdov, která našla zalíbení ve spiritismu. Jejich večerní seance byly příšerné a Marianna raději odcestovala zpátky domů.

Pak se rozhodla, že zkusí pracovat. Vystřídala rychle za sebou několik zaměstnání, jak to dělávaly dívky z jejích kruhů, ale nikde se jí nelíbilo. Proto se rozhodla, že nebude dělat nic. Miliony mladých na celém světě nedělaly taky nic! Začala si oblékat široké květované kalhoty, nosila rovné rozpuštěné vlasy a bosýma nohama demonstrovala svůj vztah k okolnímu světu. Našla si partu stejně smýšlejících a stejně se projevujících mladých lidí a na nějakou dobu měla pocit, že objevila nový smysl života. Ale měla smůlu. Její postoj už nikoho nezajímal, doba hippies, doba studentských bouří a manifestací dávno minula. Hesla vyčichla a ztratila šťávu, jiskřivé zážitky se měnily v nostalgické vzpomínky, převratná hudba Beatles se stávala klasikou. Vzedmutá vlna šedesátých let se přelila do klidnějších dob dalšího desetiletí. Nic už jaksi nebylo ono.

Zpočátku sice Marianna prohlašovala, že konečně vede život, jaký jí vyhovuje, ale ta prohlášení postupně ztrácela na přesvědčivosti a pak ustala úplně. Dostavilo se znechucení. Vším. Otcem, který se stále víc zavrtával do práce, matkou cestující od jedněch lázní ke druhým jako štvanec na útěku, partou, společností, sebou samou a životem jako takovým. Už nebylo co prožívat. Všechno už se stalo. Zbývala jen nuda. Marianně chybělo pár měsíců do dvaceti, ale přesto jí připadalo, že má život téměř za sebou. Teď už ji čekal jen sňatek na patřičné úrovni, dětičky, nuda a povinnosti. Když pomyslela na sňatek, vždycky v duchu viděla své rodiče a jejich prázdný vztah. Mnohokrát ji napadlo, že i manželství mohlo posloužit otci k vysněné kariéře. Nabízelo se to, protože jeho tchán byl děkanem a navíc měl šlechtický titul. Brali se velmi mladí a ona se narodila už sedm měsíců po svatbě. Spočítala si to. A protože vážila skoro čtyři kila, určitě nebyla nedonošená. Pro otce mohlo být dítě prostředkem k pojištění vztahu, pro matku nehodou nebo omylem.

Sňatek z nutnosti, protože se to sluší a patří, jelikož dítě je už na cestě!

Z představy, že byla jediným důvodem k manželství dvou lidí, kteří jinak neměli nic společného, jí naskakovala husí kůže. Pomyšlení na vlastní manželský život ji odpuzovalo. Když si představila po svém boku mladíky ze svého okolí či bývalé party, cítila téměř ošklivost. Žádného z nich by natrvalo nesnesla.

Začala si dokonce namlouvat, že muži se jí zhnusili. Měla dojem, že o nich ví všechno, ačkoli panenství se zbavila až v osmnácti. Došlo k tomu za přispění jednoho otcova asistenta a nebylo to dokonce ani z lásky, nýbrž z čiré zvědavosti. Cítila se pak zklamaná, protože si představovala něco nevídaného a zvláštního, něco, co ji mělo od základu změnit. Protože se tak nestalo, začala asistentem a potažmo i ostatními muži pohrdat. I proto její milostný život sestával jen z onoho prvního nanicovatého zážitku a pak jednoho krátkého bouřlivého románku, který vyústil do trapného rozchodu.

V posledním půlroce chodila s bývalým spolužákem z gymnázia Hansem Wohlmutem, který jejich vztah zřejmě považoval za vážnou známost. Pocházel z mnohem skromnějších poměrů než ona, a tak ho podezírala, že mu ve skutečnosti záleží na jejím věnu či otcovu postavení (pro příklad nemusela chodit daleko). Zlobilo ji, že si je tak jistý její láskou, že docela klidně ve společnosti vyslovil větu „až se vezmeme“, aniž předtím pokládal za nutné požádat ji o ruku. Tím ji tak rozzlobil, že v duchu začala uvažovat, které ze svých přítelkyň ho přenechá.

Její pocity rozladění a znechucení životem právě dosáhly kulminačního bodu, když otec ohlásil termín odjezdu do Jižní Ameriky. Konečně se mu podařilo sehnat dostatečné finance ze státního i soukromého sektoru. Posledním velkým úspěchem byla smlouva s místní televizí, která se rozhodla cestu sponzorovat. Profesorovo jméno bylo zárukou, že dodané materiály budou po odborné stránce kvalitní. Spousta lidí si ještě pamatovala úspěch Bergerovy minulé výpravy – podnikl ji před čtyřmi lety do Brazílie.

Smlouva s televizí zaručovala, že filmový materiál, který profesor přiveze, bude odborně utříděn, sestříhán a pak podle rozsahu odvysílán buď jako přírodopisný film, či jako seriál v rámci vzdělávacích pořadů. Profesorovi měl vynést nejen slušný zisk, ale především zpopularizování jeho oboru. Televize je mocné médium a pokud se cestopisem podaří vzbudit zájem veřejnosti, přinese to i finanční podporu k dalšímu výzkumu.

Marianna věděla, že peníze nejsou pro otce tím hlavním. Jednak byl šťastný, že se mu plní sen, o jehož realizaci léta usiloval, jednak ho poháněla známá touha být jako obyčejně na špici.

Pečlivě třídil materiály z minulé výpravy, studoval knihy a sháněl nejnovější mapy. Pídil se po nových informacích. Protože ovládal španělštinu i portugalštinu, nechal si posílat noviny z Buenos Aires, Asuncionu a Montevidea. Marianna věděla, že pokud by se někdo otce zeptal, ve které skříni má košile nebo manžetové knoflíčky, byl by zcela dezorientován. Ovšem o migraci indiánů, o kouzlech a záludnostech pralesů, o řekách Pilcomayo či Paraná věděl každou maličkost a byl ochoten o nich neúnavně vykládat bez ohledu na to, v jaké společnosti se nacházel.

KAPITOLA 2

Cestu do Argentiny brala Marianna jako útěk. Útěk od nanicovatého života k něčemu úplně jinému, vzrušujícímu a dobrodružnému. Slyšela sice o nebezpečí pralesů, o vedru, které je pro mnohé Evropany nesnesitelné, o zimnici a malárii, o mušce M-baranqui, co ničí pleť všem bez rozdílu a projde dokonce i moskytiérou, o mouše Uru kladoucí vajíčka do oděrek na celém těle. Přečetla o tom dobrodružnou literaturu a viděla pár filmů. V nich se hrdinky a hrdinové prodírali pralesem plným šelem, nepřátelských indiánů a jedovatých hadů, ale vždycky se šťastně dočkali zachránění. Sice v cárech, ale s dokonalým mejkapem, umělými řasami a vzdor období dešťů i pečlivě upraveným účesem.

Tento pramen, z něhož Marianna čerpala namísto suchopáru otcových knih, byl mnohem zajímavější, šťavnatější a snáze pochopitelný svou bezbřehou romantikou.

Ale už přistání v Buenos Aires bylo jako studená sprcha. Teprve tváří v tvář skutečnosti se Marianna začala probouzet. A to byly teprve začátky. Město ještě ušlo. Bylo plné lidí a života. Ale ji čekala dlouhá cesta proti proudu řek, cesta do neznámé nehostinné divočiny…

Marianna zastavila sprchu a prochladlá, ale osvěžená se vrátila do pokoje. Přes všechnu nechuť k prostředí, jež ji obklopovalo, věděla, že se musí vzchopit a obléci, aby mohla sejít dolů k hotelovému baru, kde ji očekával otec se svými novými přáteli.

Chvíli se prohlížela ve velkém zrcadle a usoudila, že dvacet let je báječný věk, když má dívka slušnou postavu, volné ruce a dost peněz.

Na holé tělo si navlékla nové večerní šaty, v nichž byla víc nahá než oblečená, jak se nedávno kriticky vyjádřil otec.

Vzpomněla si, jak užasl, když viděl její zavazadla připravená na cestu. Nesouhlasně se prohraboval záplavou jemného prádla, krajek, večerních šatů a drahé kosmetiky.

„Jedeme do pralesa,“ řekl pak stručně. „Počet zavazadel je omezen. Doporučuji půl tuctu plátěných obleků a místo kosmetiky spreje proti hmyzu.“

Bylo to poprvé, co projevil nesouhlas s něčím, co udělala. Zapůsobilo to na ni tak, že vyndala z kufrů něco luxusního prádla a přidala obleky z plátna, ovšem šité na míru. Věděla, že pořizování dalších pomůcek, jako jsou nepromokavé pláště, spací pytle, lékárna a přenosná kuchyně, si bere na starost sám otec.

Marianna si upravila na krátko ostříhané vlasy a znovu se kriticky prohlédla. Na otcovo naléhání zašla před odletem do kadeřnictví a nechala si ustřihnout dobrého půl metru vlasů. I přes značný odpor k tomuto zákroku chápala, že v pralese by s hřívou, kterou dosud nosila, daleko nedošla.

Dokončila nalíčení a pohledem na hodinky se ujistila, že půlnoc už je dávno pryč. Jenže tady život teprve začínal.

Ve velkém hotelovém baru bylo nabito. Člověk si ani nepřipadal jako v Jižní Americe, všude kolem se ozývala němčina a angličtina. Když ji číšník vedl k otcovu stolu, mohla si vyslechnout obdivné poznámky ve všech dialektech. Brala je jako samozřejmost, už dávno si zvykla na obdiv a nevadilo jí být středem pozornosti. Byla opálená sluncem přepychových pláží Španělska, Řecka a Itálie, šaty jí padly jako ulité a její krátké světle hnědé vlasy měly zdravý, mladistvý lesk.

Zahlédla otce dřív než on ji. Seděl uprostřed početné společnosti, z níž znala pouze členy výpravy – profesorku Münchovou a otcovy asistenty Ericha a Karla. Další dva muži u stolu byli nade vši pochybnost Němci, už podle oblečení a snad i podle výrazu, s nímž pozorovali, jak se přibližuje uličkou mezi stolky. Ostatní byli „domorodci“. Domorodec bylo hanlivé označení pro všechny Araby, černochy, orientálce, indiány a míšence. Marianna je užívala zcela samozřejmě a neviděla v tom nic nepatřičného nebo urážlivého.

Přistoupila ke stolu a zlehka se dotkla otcova ramene. Otočil se nepříjemně vyrušen z rozpravy, ale jeho tvář se hned rozjasnila.

„Konečně jsi tady!“ řekl a obrátil se ke společnosti. „Představuji vám svou dceru Mariannu.“

Při obřadném představování se dověděla, že ti dva Němci (byli to skutečně Němci, nemýlila se) patří ke zdejší smetánce a zprostředkovávají otci kontakt s úřady. Nejstarší z „domorodců“ Sergío García, měl být vůdcem profesorovy výpravy. Znal prales i toky velkých řek a dokázal se domluvit většinou indiánských nářečí. V minulosti byl průvodcem několika výprav. Minula mu už šedesátka, ale tu měl vepsanou pouze ve tváři, jeho tělo si ji odmítalo přiznat. Byl vysoký a šlachovitý, čišela z něho síla a autorita. Dalšími hosty byli Sergíův o dva roky mladší bratr Pablo a jeho žena Anna, která o sobě hrdě prohlašovala, že její praprarodiče byli první němečtí osadníci a plantážníci v jejich okrese. Marianna to prohlášení přijala dost skepticky; žena vypadala skoro jako domorodka, měla nažloutlou pleť s rozšířenými póry a na svůj věk příliš mnoho vrásek. Marianna netušila, že přesně to udělá s každou i sebehezčí tváří prales, pokud v něm člověk žije příliš dlouho. Pablo a Anna byli majitelé rozsáhlých pozemků a žili v domě blízko Santa Teresy, což bylo jakési hnízdo na řece, o němž nikdo jaktěživ předtím neslyšel. Manželé Garcíovi měli být pro první čas hostiteli celé expedice. U nich se výprava měla zformovat. Slíbili dodat potraviny, indiánské nosiče a motorové čluny. Znali místa na řece, kde je možno přistát a dokoupit potraviny a benzin. Jejich syn Ricardo měl jet s výpravou a o tyto věci se postarat. Byl to mladík asi pětadvacetiletý, opálený, tmavooký a tmavovlasý a Marianně neodbytně připomínal herce ze starých hollywoodských filmů. Líbivě namíchaný koktejl z Valentina, Fairbankse a Flynna.

Posledním mužem u stolu byl Ricardův přítel Antonio Monterro, snědý mladík, který údajně dobře znal pralesy, neboť kdesi uprostřed nich se narodil. Vypadal pokud možno ještě domoroději než Ricardo. Oba mladí muži si prohlíželi Mariannu s neskrývaným zájmem a ona si dala záležet na tom, aby jim ukázala, jak málo o to stojí.

Konverzace u stolu se týkala hlavně trasy cesty, hovořilo se o podrobnostech, které Mariannu stále víc nudily. Uvítala proto, když ji oslovila paní Garcíová. Mluvily spolu o cestování, o nákupech a o módě a paní nakonec nabídla Marianně, aby strávila nějakou dobu v jejich domě.

„Pokud už nemáte jiný program,“ řekla, „ráda bych vám ukázala náš kraj. Je to kouzelné místo. Zaručuji vám, že se nebudete nudit, zatímco váš otec bude cestovat v pralesích.“

„Děkuji vám, ale nemohu to přijmout. Odjíždím s otcem.“

Ticho, které se rozhostilo, Mariannu zaskočilo.

„Vy chcete jet do pralesa?“ zeptala se paní překvapeně. „Přiznám se, že jsem myslela… Měla bych vás varovat, slečno. Prales není nic pro dívku, jako jste vy. Věřte mi, budete špatně snášet všechny těžkosti cesty. Je to obtížné i pro muže. A pro ženu, zvlášť pro Evropanku, to musí být peklo.“

Marianna spolkla argument, že profesorka Münchová jede taky a nikdo ji nezrazuje, a místo toho řekla:

„Už jsem se rozhodla! Absolvuji celou cestu s otcem a není síly, která by mě mohla zviklat!“

„Měla byste si to ještě rozmyslet,“ ozval se nečekaně Antonio Monterro. Jeho hlas i oči byly studené. Už ji neobdivoval.

„Prales není pro nepřipravené. Vy nejste typ ženy, která by mohla podniknout cestu do zeleného pekla.“

Pohrdavě si ho změřila. „Kolik je vám let, pane?“

„Šestadvacet.“

„Nejste tedy dost starý, abyste mohl pronášet takové soudy!“

„Možná máte pravdu, slečno. Přesto mi ale dovolte, abych vás upozornil, že jsem v pralese vyrostl a znám ho lépe než kdokoli z vás. Mohu proto odhadnout, kdo je schopen v něm přežít a kdo ne!“

„Děkuji za radu.“ Mariannin pohled nemohl být ledovější. „Protože tak dobře znáte prales, byl jste najat,“ zdůraznila slovo najat, „jako průvodce, nikoli jako psycholog zkoumající způsobilost či nezpůsobilost členů výpravy!“

Profesor Berger se nechápavě díval z jednoho na druhého.

„Možná bys měla opravdu přijmout nabídku paní Garcíové, dítě,“ řekl opatrně. „Určitě by to pro tebe bylo mnohem zajímavější.“

Marianna nevěřila vlastním uším. Otec, místo aby ji podpořil, ji před těmi lidmi podrazil a zesměšnil!

„Ne,“ pravila odměřeně. „Jsem pevně odhodlaná!“

Profesor netušil, že právě hodil rukavici její ješitnosti. Teď už nemohla couvnout, ačkoli ještě před několika hodinami sama přemýšlela, jak by se mohla z výpravy vyvléknout. Teď by to neudělala ani za nic, protože by to ti nadutí domorodci vnímali jako projev slabosti. Poznali by, že zdaleka není tak dobrá, jak se snažila ze všech sil předstírat. Kdyby nebyla tak mladá a tak paličatá, zřejmě by ustoupila, ale teď ji hnala jediná touha: Nenechat se zlomit a všem jim ukázat!

Díky urážlivému tónu, jímž uzemnila Antonia Monterru, vznášelo se nad stolem hmatatelné napětí. Prolomil je až mladý Ricardo García, který ji vyzval k tanci. Původně neměla v úmyslu s nikým z nich tančit, ale teď ráda unikla tísnivé atmosféře a nechala se odvést na parket.

Když se vrátili, Sergío García a Antonio Monterro už u stolu neseděli. Profesor je omluvil přípravami na cestu. Brzy nato se zvedl i on s profesorkou Münchovou. Když odešli i manželé Garcíovi, Marianna se rozveselila a všechno napětí z ní spadlo. Spolu s Ricardem a otcovými asistenty Karlem a Erichem protančila svou první noc v Buenos Aires až do rána.

KAPITOLA 3

Letadlo rychle klesalo. Dole se z nekonečného zeleného moře vylouply hnědavé nepravidelné pruhy obdělané půdy, pak se objevily sem tam roztroušené dřevěné domky a nakonec i ulice lemované vysokými zděnými stavbami. Řeka se vyprostila ze zeleného úkrytu a náhle vypadala obrovská a nebezpečná. Obtékala město širokým obloukem a ani při pohledu z výšky nebylo možné pochybovat, že její proud je silný. Jak se blížili k zemi, měnila se barva vody z modré na kalně hnědavou.

Marianna nedočkavě vyhlížela z okénka. Všechno pro ni bylo nové a zvláštní. Vonělo to svobodou a dobrodružstvím.

Pod pravým křídlem letadla se mihl přístav a zanedlouho i letiště. Marianně připadalo jako miniatura, nikdy neviděla tak malou plochu, na níž by bylo možné bezpečně přistát.

Před letištěm čekala na Garcíovy dvě auta. Do velkého otevřeného terénního vozu začali pilot a oba asistenti ukládat zavazadla a bedny. Do druhého auta nastoupila Marianna s otcem a profesorkou Münchovou, za volant usedla hostitelka. Ostatní tvrdili, že rádi počkají, až se pro ně auto vrátí, a zatím dohlédnou na nakládání.

Marianna se těšila na prohlídku Santa Teresy, ale její zvědavost brzy vystřídalo rozčarování. Jeli jen okrajovými čtvrtěmi a kolem přístavu, do centra se vůbec nedostali, neboť Garcíova usedlost ležela na této straně města. Mariannu brzy unavil pohled na rozbahněné ulice lemované skladišti. Teprve když vyjeli z města, začala krajina vypadat utěšeněji. Po několika minutách odbočili na soukromou cestu lemovanou stromy tak hustě, že v některých úsecích tvořily jejich koruny zelený tunel.

Bíle natřený rozlehlý dům, který se najednou vynořil za poslední zatáčkou, vypadal jako zázrak. Teprve teď byla Marianna spokojena. Přesně takhle si představovala, že musí vypadat dům v pralese. Vůbec jí nevadilo, že jsou pár kilometrů od civilizace a ta vegetace kolem zdaleka není prales. Nadchla ji obrovská terasa s lehátky a slunečníky i zavěšené truhlíky s bujně kvetoucími rostlinami, o nichž se domnívala, že jsou to orchideje.

„To je ale krásný dům,“ řekla upřímně. „Tady musí být radost žít.“

Hostitelka se polichoceně usmála a profesor se zvědavě podíval na dceru. Napadlo ho, že vůbec poprvé slyší z jejích úst chválu na něco tak prozaického, jako je lidské obydlí. Doposud pokládala takový obdiv za přízemní. Nadchnout ji dokázala jenom hudba, která profesora tahala za uši, a vyzývavé, brutálně barevné moderní obrazy, které on, milovník secese, považoval za paskvil.