František Niedl

PLATNÉŘ

Historický román

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2011

© Martina Černá, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

ISBN 978-80-243-5417-0

1

„To byla ale krásná poprava!“ vydechla s uspokojením paní Tekla, žena Tomše Zouly, příslušníka cechu platnéřského na Starém Městě pražském. Nebyli sami, kdo se vracel ze Staroměstského rynku. Ulice byly plné, ale ona věděla, jak si zjednat volný průchod a zároveň se ochránit před chtivýma rukama, kterých se při takových příležitostech vyskytlo vždycky dost. Ne že by měla u sebe něco, co by bylo k ukradení, tím se před chmatáky zajistila předem. Ale byli tu ještě jiní – ti, co se zabývali vochmatikou! I když tito, hned co se na ni podívali, rychle od svých úmyslů upustili, pokud vůbec nějaké takové kdy měli. Ne že by byla zjevu odpudivého, avšak budila dojem, že by se dala použít jako beranidlo při čelním útoku proti hradní bráně.

Nyní razila cestu nejen sobě, ale i své šestnáctileté dceři Báře, snažící se s ní držet krok, svému muži Tomšovi, kráčejícímu za ní, vedle něhož funěl jejich sedmnáctiletý syn Kuba, velmi podobný své matce a našlapující jako kačer. Za nimi šli další členové jejich obydlí, ale zdaleka ne všichni. Někdo také musel zůstat v domě, aby ho hlídal před jinými než jen těmi, kteří uřezávají měšce od opasků a kteří by se mohli vloudit dovnitř a…, paní Tekla raději ani nechtěla domyslet. A také její matka Barbora se odmítla zúčastnit s výmluvou, že na takové věci je už stará. Ale na šmejdění po domě a strkání nosu do věcí, po kterých jí nic není, na to je čilá dost, odfrkla si v duchu Tekla.

Odstrčila teď odraného mladíka, který se jí připletl do cesty. Loupl po ní výsměšným pohledem, ale víc si nedovolil.

„Taky by ses mě mohl zastat,“ otočila se za svým mužem, ale ten ani neodpověděl, jelikož byl přesvědčen, že jeho žena si dokáže poradit i bez něho.

Dva tovaryši, kteří kráčeli na konci tohoto malého průvodu, se na sebe podívali; jeden z nich, Šimon, našpulil rty a vypustil přes ně vzduch. Zvuk, který z jeho úst vyšel, byl věrnou napodobeninou… no, byl prostě věrnou napodobeninou. Druhý z tovaryšů, Hirzo, se rozesmál smíchem připomínajícím hýkání osla, při kterém odhalil velmi silné, velmi žluté a těm oslím dost podobné zuby.

„Dneska vysmýčíte celou dílnu!“ houkla na ně Tekla, aniž by se otočila.

„Ale mistrová, já…,“ zmohl se na těch pár slov Šimon, ale dál se nedostal, protože věděl, že by to bylo stejně zbytečné.

Vedle obou tovaryšů kráčel ještě někdo, kdo se zasmál až jako poslední, ale vzápětí za to dostal od Hirza pohlavek. Ani nezaprotestoval – byl zvyklý. Za svůj život už jich schytal, i horší, a takové otloukání bral už jako nedílnou součást svého života. Byl učedníkem, a přestože patřil do rodiny, žádná výhoda mu z toho neplynula. Jediný, kdo ho měl opravdu rád, byla jeho babička Barbora, o ostatních se to říct nedalo. Tekla, sestra jeho nebožky matky, strýc, bratranec, ti na něho zrovna milí nebyli, a ostatní se k němu víceméně chovali podle nich.

Byl stejně starý jako Kuba, nechodil sice jako kačer, přesto jeho vzhled vzbuzoval úsměšky a zavdával důvod k tomu, aby si lecjaký chudák mohl díky němu dokázat, že nepatří mezi ty úplně poslední. Měl sice docela hezký obličej, vlasy husté, dlouhé, černé a kudrnaté, ale to bylo asi tak všechno. A ten zbytek… Hubené a krátké tělo kontrastující sice také k hubeným, ale neúměrně dlouhým rukám a nohám. Už si zvykl, že na něj pokřikovali Pavouku, přestože se jmenoval Lukáš.

Nemyslel na to. Myslel na Tříprsťáka, který dnes spolu s dalšími třemi skončil svou pozemskou pouť na popravčím lešení na Staroměstském rynku. Slyšel jeho křik a viděl jeho hrůzou zkřivený obličej, když ho táhli k lámacímu kolu. Byl mladší než on a jeho tělíčko bylo skoro stejně hubené jako to jeho. Lukáš tu popravu vidět nechtěl, ale jeho teta jinak nedala, než že musí jít také.

„Každý by se měl jít podívat!“ šermovala mu rukou před obličejem. „Aby se vyvaroval a viděl, jak by mohl dopadnout, kdyby se vydal cestou nepravosti.“

Pravdou však bylo, že teta takovouto podívanou měla tuze ráda a poprav na rynku se zase tak moc nekonalo. Spíše na radničním dvoře nebo za hradbami města. Ale tahle exekuce proběhla na rynku záměrně, aby mohlo být přítomno co nejvíc lidí. Rychtáři Zikmundu Pardusovi a jeho biřicům se podařilo pochytat velkou část zlodějské tlupy Jouzy Čerta, která už dlouho trápila pražské měšťany. Pravda, mnohým z nich, včetně Čerta, se sice podařilo uniknout, ale část byla pobita a ti, co zbyli, skončili dnes spolu s Tříprsťákem v rukou kata.

Jenže jaký byl Tříprsťák loupežník? Byl to chudáček, s kterým si Lukáš v dětství hrával. Oba byli otloukánci, možná právě to je k sobě táhlo. Tříprsťákův otec byl nádeník, který každé ráno čekával u nějaké stavby a doufal, že dostane na ten den práci, za niž obdrží večer pár měďáků. A když měl dobrý den, došel s nimi až do nuzného kutlochu, kde bydleli, a jeho žena mohla za ty peníze koupit trochu jídla. Často však skončil v prvním zaplivaném šenku, na který cestou domů narazil. Přes noc zůstal ležet někde na ulici, někdy i v hnoji, když byla zima, a ráno šel rovnou na stavbu. Jednou spadl z lešení, a měl to za sebou. Pak už to bylo jednoduché. Tříprsťákova matka se ještě tři roky nato živila jako povětrná ženština, ale na živobytí pro ni, Tříprsťáka a jeho čtyři sourozence to stejně nestačilo. Dva z Tříprsťákových sourozenců umřeli během jednoho roku a dva roky poté je následovala i jejich máma. Tříprsťák zůstal s o dva roky mladší sestrou, a tak se staral, jak uměl. A dnes skončil, jak skončil. Aspoň to má za sebou a nebude mít už nikdy hlad. Ale na ten jeho křik a hrůzou vytřeštěné oči Lukáš nikdy nezapomene.

A taková to byla pěkná poprava, řekla jeho teta Tekla. Kráva jedna pitomá!

Do domu platnéře Zouly to neměli daleko. Ulice, ve které stál jeho dům, téměř navazovala na Staroměstský rynek a začínala hned za radnicí. A pokračovala dál, až k pravému břehu Vltavy. Byla v ní usazena většina platnéřů. Ne proto, že by se členové platnéřského cechu měli tak rádi, ale bylo to z praktického důvodu. Přes veškerou řevnivost se jich muselo na některé větší zakázky vždy několik spojit, aby byli schopni takové dílo vůbec vykonat. To když si například některé město, a nejen pražské, ale i jiná v Českém království, a třeba i ve Vratislavi či Krakově, objednalo plechy a helmice pro městskou hotovost. Pracovali i pro krále, ale i jiné velmože, aby jejich zbrojnoši nevypadali jako hastroši, každý pes – jiná ves. Bylo třeba nakoupit železo u hamerníků přes železníky, kteří ho dováželi. Nejednalo se o výrobky nějak vzácné, které by měly reprezentovat toho kterého pána, ať už v boji, nebo na turnaji. Takové zakázky si každý z platnéřů hlídal sám pro sebe. Ale bylo to velké množství kovu, dřevěného uhlí, kůže a dalších potřebností. A také práce. A na takové dílo se musely sdružit prostředky, i když bez určité zálohy žádný z platnéřů do kovadliny ani neklepl. Co bylo však nejpodstatnější, byl čas. Protože takové množství by jediný platnéř, byť s tovaryši a učedníky, vyráběl roky.

A tak se jejich ulici, ačkoli se tak ještě oficiálně nejmenovala, začalo říkat Platnéřská; název se uchoval i do budoucích časů, kdy v ní už žádní platnéři nebyli a mnozí ani nevěděli, co slovo platnéř znamená. I to, že vedla až k Vltavě, mělo svůj význam, protože u řeky stavěli své dílny pulérníci, kterým se také říkalo šlejféři; ti na brusech poháněných vodními koly pro platnéře brousili, leštili a i jinak zušlechťovali jejich výrobky.

Zoulův dům sahal víc na délku než na šířku, tak jako ostatně většina dalších. Měl vysokou střechu, ale to nebylo nic neobvyklého. Byl však zděný, a to nejen v přízemí, ale i v patře, naproti tomu mnoho jiných bylo pouze dřevěných. Takové bylo nařízení městské rady, že domy, v nichž jsou provozována řemesla, která se neobejdou bez výhně, musí být zděné pro nebezpečí požáru, kvůli kterému mnohdy lehly popelem celé čtvrtě, ba i města.

Ostatně, i domy koželuhů stávaly na okrajích vody. Nebylo to však jen kvůli zápachu, který byl průvodním jevem takovéto činnosti, ale především z potřeby jejího velkého množství při zpracování. Na zápach byli obyvatelé měst zvyklí. Ulice se mnohdy nelišily od stoky a byly spíše žumpou. V blátě lehávala prasata, někdy se k některému z nich tiskl opilec, pro kterého se cesta z šenku stala už příliš namáhavou a který si možná myslel, že je už doma a objímá svou ženu.

Všechny stropy v přízemí byly klenuté, v mázhausu, dílně a dalších větších místnostech je navíc uprostřed podpíraly ještě kamenné sloupy. Podlahy pokrývaly cihlové dlaždice, až ty v patře byly dřevěné, stejně tak jako strop nad patrem, po němž následovala už jenom půda.

Lukáš, když se nastěhoval ke svému strýci, bydlel nejdříve v jedné z komor v patře, které obývali oba tovaryši a další čeleď, ale teď tomu už tak nebylo. Na všelijaké poťouchlosti, neomalenosti, chrápání a jiné hlučné chování by si snad zvykl, ale co ho opravdu ničilo, byl v zimních měsících neustálý chlad, který prostupoval celé jeho tělo a před kterým se nedalo utéct, protože v komorách čeledě se netopilo ani v těch nejtřeskutějších mrazech. Nejdříve zůstával, jak dlouho to jen šlo, ve vyhřáté dílně, později si udělal kutloušek v přilehlé místnůstce za dílnou, která sloužila k ukládání všeho možného, co patřilo k platnéřskému řemeslu a nebylo potřeba ke každodenní činnosti. Jeho strýc, když na to přišel, ho nejdřív několikrát seřezal, ale později usoudil, že když se mu tam chce být, je to vlastně dobře. Kdyby se totiž do domu vloupali nějací zloději, může aspoň ztropit poplach.

Zeď, kterou procházel komín z výhně, nikdy nevychladla, i v noci, kdy v ní dohasínaly poslední uhlíky, zůstávala teplá. Lukáš si k ní vždy přitiskl záda a mohl tak, nikým nerušen, snít své sny.

Zatímco ostatní stoupali po schodech, on vešel do dílny, teď ztichlé, ale když se přiblížil k průchodu do své komůrky, uslyšel divné zvuky, které z ní vycházely. Nejdřív si myslel, že tam kocour honí nějakou krysu, ale když vešel dovnitř, přesvědčil se vzápětí o svém omylu a zůstal stát jako solný sloup. O jeho improvizované lůžko se svými lokty opírala děvečka Kordula, její těžké prsy, které byly osvobozeny ze šněrovačky, se houpaly dopředu a dozadu, suknici měla vyhrnutou nahoru a o její velkou bílou zadnici se opíraly špinavé tlapy čeledína Bořka a…

Čeledín přes svoji usilovnou činnost, které se věnoval s veškerým nasazením, o čemž svědčily krůpěje potu kapající z jeho čela na Kordulino pozadí, přece jen nějakým mimosmyslovým vnímáním poznal, že nejsou sami, prudce se otočil a na chvíli své konání přerušil.

Když si však uvědomil, že se jedná jen o toho chcípáčka a nikoho jiného, houkl na něj: „Co čumíš, ty spratku?! A koukej mazat, nebo tě něčím přetáhnu! A nepřej si mě, jestli o tom jenom cekneš!“

Kordula nejprve vypískla, pak se také otočila na Lukáše, a když uviděla jeho rozpaky, laškovně se na něj podívala a vyzývavě pronesla: „Můžeš se postavit do řady, Pavoučku, Bořek hned bude, nikdy mu to moc dlouho netrvá…“

„Nemel, huso!“ okřikl ji čeledín a vzápětí pokračoval v započatém díle, Lukáše si už dál nevšímal.

Ten na nic nečekal a vyběhl ven. Bylo mu trapně. Snad ještě víc, než kdyby byl při něčem takovém přistižen on sám. Ale to se stát nemohlo. Ne že by byl tak opatrný, ale prostě proto, že ještě nikdy nic takového nedělal.

Stolování v domě platnéře Zouly probíhalo podle zaběhnutých, předem daných pravidel; u stolu se pravidelně scházelo celé osazenstvo domu – byla to pravidla paní Tekly. Jejímu muži by bylo jedno, kdo, kde a jak stoluje.

Ten zvyk nepocházel z nějaké její přehnané štědrosti, jídla to byla povětšinou chudá, spíš si tak dodávala pocitu důležitosti, když mohla sedět v čele stolu jako nějaká opravdová paní. No, přímo v čele to úplně nebylo, tam seděl její muž, ale ona hned po jeho pravici, proti ní její matka, paní Barbora, a vedle nejstarší syn Jakub zvaný Kuba. Proti němu dcera Bára, které bylo šestnáct let, a vedle Kuby ještě Zoulovic nejmladší, desetiletý Přibík, o kterém oba rodiče po jeho narození přemítali, jak se vůbec stalo, že přišel na svět, když oni zase už tak moc… Ale pak usoudili, že nějak počat být musel, pokud se Tekla nechtěla prohlásit za druhou Pannu Marii.

Lukáš měl místo hned vedle Báry, čímž tak trochu narušil hierarchii stolování, když přeskočil oba tovaryše, sám ještě učedník, ale byl přece jen členem rodiny. Dál už pak seděli ostatní nevýznamní čeledíni a děvečky.

Lukášovi bylo jedno, kde sedí, klidně by zůstal až v nějakém odlehlém koutě. Bára měla nepříjemný zvyk se ho u stolu dotýkat, a dokonce pod stolem, kam nebylo vidět, si o něj otírat nohu. Nikdy se proti tomu neohradil, nakonec by se to stejně obrátilo proti němu. A také… Bára byla jednou z mála v domě, kdo se k němu choval slušně. Nebyla zrovna hezká, i když podobu po matce nezdědila. Podobala se spíše otci, ale tím to také nevyhrála. Šili s ní však všichni čerti a odnášel to právě Lukáš. Ovšem myšlenky, že by on…, té se hrozil. A navíc se sestřenicí…, až se otřásl. Vždyť by je za to mohli i upálit! Ne, upálit ne, ale možná zakopat zaživa do země.

Zoula pronesl děkovnou modlitbu a pak se dali všichni do jídla.

„Kam zase civíš?“ okřikla Lukáše po chvíli paní Tekla. „Jestli ti nechutná…“ Tekla udělala významnou odmlku. „Pak si budeš zase stěžovat, že neuzvedneš kladivo,“ dodala.

„Ještě jsem si nikdy nestěžoval,“ zaprotestoval nesměle.

„Nech ho, Teklo,“ zastala se ho babička. „Což nevidíš, že je ještě celý špatný z té popravy?“

„Ty aby ses ho vždycky nezastávala, matko,“ nechtěla se vzdát její dcera.

„Nechte toho – obě,“ vložil se mezi ně Zoula. „Nekažte to boží jídlo jedovatou slinou.“

Obě se na něho podívaly, ale pak už nepadlo ani slovo, protože on byl hlavou rodiny. Kdyby tu neseděli ti, co nepatřili do rodiny, nějaké to zaprotestování by se ještě ozvalo. Ale takhle veřejně se musela autorita pána domu respektovat.

Bára se, díky bohu, zcela oddávala jídlu a zapomněla na poštívání svého souseda, zato Kordula, která seděla na protilehlé straně stolu na lavici o několik míst dál, stíhala Lukáše mnohoslibnými pohledy a on se začal obávat nejhoršího. Znovu si vybavil její bílý zadek a chuť k jídlu ho přešla úplně.

2

Zasedání městské rady Starého Města pražského se toho dne neslo v povznesené náladě. Tentokrát se nikdo neomluvil – bylo přítomno všech dvanáct konšelů včetně purkmistra, jinak kupce, Konráda Taagena. Samozřejmě. Takovou příležitost by si nenechal ujít. Purkmistr se volil vždy jen na dva měsíce. Těch důvodů, proč na tak krátkou dobu, bylo víc. Aby jeden člověk neměl možnost dlouhým sezením v purkmistrovském křesle uchopit do svých rukou až příliš velkou moc, aby neměl čas nahrabat si až příliš jen sám pro sebe a aby tak zbylo i na druhé. A v neposlední řadě i proto, že všichni měli nějaký svůj stálý způsob obživy, tak aby jejich živnost netrpěla.

A byl tu ještě třináctý. Rychtář Zikmund Pardus. Netvářil se zrovna vesele, jak by se bylo očekávalo od toho, kdo měl největší zásluhu na rozprášení Čertovy tlupy. Dobře totiž věděl, že dokud nemají Čerta, téměř nic se nezměnilo. Protože je zajisté hodně nadšenců, kteří přiběhnou, aby mohli zaplnit prázdná místa po těch, co jsou mrtví. I kdyby jenom proto, aby se konečně jednou dosyta najedli. Čert si ještě bude moct vybírat.

Ale to, že nedostali celou Čertovu tlupu, nebylo jedinou příčinou jeho rozmrzení. Těch hloupých rad, co má anebo nemá činit. Rad od nafoukanců, kteří by nenašli ani jehlu, i kdyby ji měli zapíchnutou do zadku. Stejně musel vždycky všechno udělat posvém. Ještě před nemnoha lety by to byl on, kdo by byl tím nejvyšším na Starém Městě. Rychtář dosazený králem. Tak, jako je to ještě i v některých jiných městech, kde vládne rychtář nebo hejtman. A na hradech purkrabí. A vše je bez diskuzí. Města pražská už však příliš narostla. Co ale může dělat? Zchudlý zeman, který přišel i o ten svůj dvorec a nakonec mu nezbylo než se stát členem rytířské jízdy císaře Karla. Ale i na to brnění si tenkrát musel půjčit u Židů. Svůj dluh ovšem splatil, a ještě něco peněz dokázal dát stranou. Jenže Václav neválčí, a když, tak chabě. A není-li válka, není kořist. A odírat si zadek o sedlo jen za hubený žold…

„Co jsi tak zasmušilý, rychtáři?“ zavolal na něj přes stůl konšel Jáchym Pírko plnými ústy.

Každý z přítomných měl před sebou prkénko s ovarem a křenem, z ošatek voněl čerstvý chléb a korbele byly plné hustého piva. Radnice sice měla vlastní šenk v přízemí, ale konšelům bylo nošeno jídlo a pití až do sněmovní síně v patře. Aby jednání, které se mnohdy protáhlo, nemuselo být konáno nalačno, když se tady řešily tak důležité věci.

Rychtář se podíval na Pírka, který měl k pírku rozhodně daleko. Byl malý, podsaditý, s kulatou a téměř lysou hlavou a po bradě mu stékala mastnota.

„A co by?“ odpověděl Pardus neochotně. „Mám tu skákat jako koroptev nebo tančit jako nějaká harapanna?“

Pár konšelů se zasmálo, protože Pardusova nerudnost byla všeobecně známa.

„Náš rychtář je až příliš skromný,“ přidal se purkmistr Taagen. „Měli bychom mu všichni připít, protože ten úspěch padá především na jeho hlavu,“ řekl slavnostně a hned zvedl k přípitku svůj korbel a ostatní ho následovali. Všichni. I ti, co Parduse zrovna v oblibě neměli.

Pardus na takové chvalozpěvy nebyl zvyklý a skoro se až začervenal. Ale chvála ho potěšila.

„Vždyť ty je ještě dostaneš!“ vykřikl se samozřejmostí, jako by o nic nešlo, konšel Holzdorf.

Pardus musel odpovědět. „Budu se o to snažit ze všech sil, jako že je Bůh nade mnou. Vždyť mi zabili už dva biřice a další zchromili!“

„A o život přišlo i pár poctivých měšťanů,“ připomenul významně purkmistr.

„Ano,“ zabručel Pardus, „ani na to nezapomínám,“ dodal opět zachmuřeně a v podvědomí cítil, že bojuje nerovný boj. Jen kdyby to už skončilo, přál si v duchu. Ale jeho přání nemělo být vyslyšeno.

Když brzy ráno, téměř už za svítání, prováděli biřici poslední noční pouliční pochůzku, uviděli poblíž Ungeltu ležet v blátě bezvládné tělo.

„Opilci zvyjebaní,“ ulevil si dlouhý a sukovitý Jíra. „Zpijí se do němoty a člověk aby jim dělal ještě chůvu.“ Nejdříve do neznámého píchl halapartnou, ale když se dotyčný ani nehnul, kopl ho navíc do žeber. „Vstávej, ty otrapo!“ houkl na něj. „Nebo tě strčíme do šatlavy.“ Ale ani teď se Jíra nedočkal žádné odezvy. Neochotně se shýbl a ležícího obrátil na záda.

Přestože už viděl všelicos, s úlekem odskočil. Tím, kdo ležel v blátě, byl konšel Pírko a kolem jeho krku se táhl hluboký řez, který téměř oddělil hlavu od těla. Ta teď visela už jenom na páteři a zbytcích svalů na šíji.

„No, ten už nevstane,“ zkonstatoval odevzdaně Vojtěch Očko, druhý člen hlídky. „A že bychom se dostali brzy do postele, na to můžeme také zapomenout.“

3

Platnéřská dílna byla pro Lukáše něčím, co mu od počátku, kdy do ní vstoupil poprvé, připadalo jako tajemná pekelná kuchyně. Vzrušovala ho a zároveň v něm vzbuzovala respekt.

První vjem, který si uchoval, byl pach ohně a zpracovávaného kovu. Výheň s dmychadlem byla jako chřtán draka, pod jehož dechem tál i kov. Prostoru vévodila ohromná kovadlina upevněná na širokém dubovém špalku, kolem ní byly roztroušeny kovadlinky menší, různých tvarů, jako její dvorní dámy, a nechyběly ani velké nůžky na stříhání plechů. Bylo tu též několik řemeslnických stolců s upínáky, aby mohl platnéř menší díly zpracovávat i bez nutnosti pomocníkova přidržování. Na stěnách se necházely dřevěné desky sloužící k přehlednému uložení různotvarých nákovadlinek, které se zasouvaly do kovadlin, na nichž se pak formovaly plechy do potřebných tvarů. Dále zde byla nejrůznější kladiva a kladívka. Rovná, špičatá, s vypouklinami, nebo naopak s prohlubněmi, rozštěpená, ale i kulatá. Kleště, ruční nůžky, dorny neboli důlčíky a množství dalšího nářadí, o kterém si Lukáš nejdříve myslel, že se jeho názvy a především účel, ke kterému slouží, nikdy nenaučí.

Už toto nářadí představovalo jmění. Proto se mnozí nemajetní tovaryši ani nepokusili o mistrovské zkoušky, které představovaly samy o sobě velké výdaje, nemluvě o výdajích při zřízení dílny. Ne každý měl bohaté příbuzné, ne každý mohl pomýšlet na odbytí z dědického podílu. V takovém případě se sháněla nevěsta s věnem, ale ještě lepší bylo padnout na vdovu po mistrovi, jíž samotné byla dílna na nic. Jenže to bylo jako chytat motýla v zimě.

Ještě něco Lukáše v domě platnéřském vzrušovalo. Hotové nebo dokončované kusy. Ty, které se již vrátily od pulérníků, byly umístěny v mázhausu na stojanech, a pokud se jednalo o kompletní brnění, upevnili je na podstavce, aby si příchozí mohli výrobek pořádně prohlédnout, než si jej převezme nový majitel. V dílně však byly pověšeny kusy, na kterých se pracovalo, včetně celých brnění.

A večer, kdy už byla dílna prázdná a přicházející tmu prosvěcovaly jen dohasínající uhlíky ve výhni, zdálo se někdy Lukášovi, že ta hotová díla nejsou jen prázdným plechem, ale viděl v nich lidi. Někdy měl pocit, jako by dopředu věděl, jak ten který skončí, jaký osud ho postihne a bude-li mu železná ochrana co platná.

To všechno se mu na dílně líbilo, i když život v ní, zvláště pro něho, nebyl lehký. Sám byl na takovou práci slabý. Dalo se však říct, že ve svých čtrnácti, kdy ho strýc přijal do učení, byl slabý na jakoukoliv práci. Vzpomínal si, že než jeho matka zemřela, často mu říkala, že bude písařem, nebo dokonce knězem, a aby se hodně učil. Učení ho bavilo. Bylo to poznání, byly to nové obzory, nové světy. Chodil do školy zřízené při kostelu Panny Marie pod řetězem, patřícímu k velkopřevorství maltézských rytířů. A neměl to daleko, protože s matkou bydlel hned vedle – v paláci pražského arcibiskupa a zemského nejvyššího komořího Jana z Jenštejna. I když nyní už pouze arcibiskupa, jelikož byl předešlého roku, léta Páně 1384, z úřadu komořího odvolán.

Ne, Lukáš s matkou nebydleli v arcibiskupských komnatách, ale v jedné z komůrek pro sloužící, protože Lukášova matka byla služka. Přesto si připadal jako panské dítě. Mohl se vždy dosyta najíst, v jejich komůrce se v zimě topilo, a především… měl přístup do knihovny, kde pod bedlivým dohledem otce Bonifáce čítával z knih, které mu tento dobrý a shovívavý člověk vybíral.

Ale pak se vše změnilo, když na Prahu toho neblahého roku třinácti stého osmdesátého udeřila zkáza v podobě ničivého moru, který zahubil i Lukášovu matku. Toho roku onemocněl také Jenštejn, těžko říct, zda též na morovou ránu, či něco jiného, protože přežil. Pravdou však bylo, že po svém zázračném uzdravení – a on to opravdu přisuzoval zázraku – se od základu změnil. Z předního pražského šviháka a frejíře, svůdníka a králova veselého kumpána se rázem stal téměř asketa. I na jeho arcibiskupském dvoře se mnohé změnilo. A jedním z jeho nařízení bylo, že Lukáš musí okamžitě opustit arcibiskupský palác. Nepomohly přímluvy, Jenštejn byl neoblomný. A tak se stalo, že se za ním zabouchla vrata oddělující nádvoří od ulice. Tehdy se ocitl v domě svého strýce. Ovšem mohl dopadnout hůře. Jiní po té morové ráně museli jít žebrotou, mnozí skončili v tlupách různých zlodějů a zlodějíčků a někteří tak jako Tříprsťák.

Mohl chodit dál do školy, i když ta při Týnském chrámu se nedala s předešlou srovnávat. Strýc skřípal zuby nad takovou zbytečností, ale bylo nařízeno městskou radou, že ten, kdo se chce učit řemeslu, musí umět číst a počítat. Pokud se k tomu naučil i psát, bylo jen dobře. A strýc musel babičce slíbit, že ho vezme do učení. Lukáš nevěděl, čím toho slibu dosáhla, ale zaslechl, že Zoulovi pohrozila, že se s Lukášem odstěhuje a peníze, které má, použije k tomu, aby mohl její vnuk vystudovat. A to Zoula nemohl připustit. Nemilovanou tchyni by jistě oželel, ale ne peníze, které by s ní odešly z domu a které už považoval za své.

Ano, babička nebyla úplně chudá. Po smrti svého muže prodala malý statek, který jim patřil a který by nedokázala sama udržet. Tekla se provdala za Zoulu do Prahy a zůstala s ní jen Marie, Lukášova matka… Nebyli žádní zemané, jen svobodníci, ale bez mužské ruky…

Když Lukáš nastoupil do učení, musela Zoulovi zaplatit čtyři kopy pražských grošů, což byly velké peníze. Ale na Zoulovu obranu je třeba říct, že se nejednalo o nějaký jeho výmysl, nýbrž o nařízení městské rady, které mělo sloužit k tomu, aby učedníci nezběhli od mistra ještě před vyučením. V takovém případě propadly dvě kopy radnici a po jedné kopě cechu a mistrovi.

„Nebloumej!“ dloubl Zoula Lukáše do žeber, když ho přistihl, že se v myšlenkách poněkud vzdálil své práci.

„Jsem hotov,“ odpověděl Lukáš.

Zoula považoval jeho odpověď za projev zpupnosti, přestože mluvil pravdu, a k dloubanci připojil ještě pohlavek, aby si ostatní nemysleli, že může být jeho autorita zpochybňována. „O tom, zdali jsi hotov, či ne, rozhoduju jenom já. Na to nezapomínej. Ukaž,“ sáhl po hotové myšce, která ležela před Lukášem. Byla to už docela složitá součást brnění, která sloužila k ochraně loktů, a její zhotovení vyžadovalo poměrně vysokou dávku zručnosti. Zoula hledal, co by mohl na díle vytknout, ale nedařilo se mu nic najít. Přesto si neodpustil poznámku: „Poněkud hrubé, vruby nejsou stejnoměrné. Schází ti cit pro detail.“ Pak se obrátil ke svému synovi Kubovi, jenž dělal druhou myšku, se kterou ještě nebyl zdaleka hotov. A Lukáš by se vsadil, že bylo zcela zřetelně slyšet skřípání Zoulových zubů.

Jednoduše řečeno, Zoulův Kuba byl nemehlo, které, kdyby nebylo synem svého otce, by se jen stěží mohlo živit i jako obyčejný nádeník. Zoula v podvědomí cítil, že se nejstarší syn sotvakdy dobere jeho zručnosti. Přestože ani on sám – ale to si nepřipouštěl – nepatřil k těm nejzručnějším. Těžce nesl, že ti nejvýznamnější zákazníci nevyhledávají jeho, ale obrací se na druhé. Přisuzoval to intrikám, které, jak byl přesvědčen, panovaly v cechu. Ne že by nedokázal zhotovit to, co jiní, ale nikdy se nejednalo o mistrovské dílo. Uměl sice vyrobit všechny plechy, helmice, brnění, jenže pouze běžného provedení a vzhledu, dobré akorát tak pro nemovitější rytíře a vojáky. A také byl živ z velkých zakázek pro města a velmože, kteří drželi vlastní zbrojné. Bral zavděk tím, když jej spolu s jinými cechovní rada určila k údržbě kovové výstroje, uskladněné ve zbrojnicích jak městských, tak královských.

V mázhausu bouchla vrata a vzápětí do dílny vpadla paní Tekla s Kordulou v patách. Ta nesla koš s tím, co nakoupily na trhu.

„Nastojte, co se nestalo!“ spustila platnéřova žena, sotva popadajíc dechu. „Konšela Pírka našli celého zmordovaného!“

„Zřejmě se opil, a to pak cesta z šenku bývá značně namáhavá,“ zhodnotil tu zprávu s notnou dávkou škodolibosti její muž. Neměl Pírka zrovna rád, a to nejen proto, že se stal konšelem, zatímco jemu, počestnému platnéři Zoulovi, ač kandidoval už dvakrát, se to nikdy nepovedlo.

„Ale no tak, Tomši!“ okřikla ho jeho žena. „Tvoje slova unikají z tvých úst bez rozumu jako pšouky z prdýlky malého dítěte.“

Než stačil Zoula své ženě říct, že ona na tom není o mnoho lépe, když s ním takhle mluví před jeho podřízenými, začal se Hirzo smát svým nezaměnitelným hýkavým smíchem. V tu chvíli se v ruce Tekly objevilo koště, jež bylo předtím opřené o zeď, a aniž by tovaryš stihl zareagovat, dostal s ním po hlavě takovou ránu, že plival ocelové piliny, které se na něj z té zbraně vysypaly.

„Jste tu jeden větší hlupák než druhý!“ zhodnotila osazenstvo dílny paní Tekla. „Pírka podřízli jako kuře!“ vynesla svůj nejvyšší trumf.

Zavládlo ticho. Paní Tekla si vychutnávala své malé vítězství, zatímco ostatní pozvolna zpracovávali překvapivou informaci.

První promluvil Zoula. „No, to je hezké. To bylo slávy, jak si představitelé města poradili s těmi loupežníky a vrahy. A teď je jeden z nich mrtev. Kdo bude další?“

„Ježíšikriste!“ zasténala Tekla.

„Co kvílíš?“ obořil se na ni její muž. „Je ti jich snad líto?“

„Ty to nechápeš?“ podívala se na něj jako na hloupé děcko.

„A co jako?“

„Vždyť příště to můžeme být třeba my!“

„No to, to přece…“ Zoulovi začínalo docházet, že to příště může být kdokoliv – tedy i oni.

4

Na Staré Město znovu padl strach. Lidé se snažili zabezpečit své domy ještě důkladněji než dříve a po setmění vycházelo do ulic míň lidí. Nejvíce si však stěžovali hostinští, protože jim ubylo hostů. Škodné byly i povětrné ženštiny, což si zase chválily počestné měštky.

Lukáš však tento všeobecný strach nepocítil. Nebyl bohatý, nepatřilo mu ani nářadí, se kterým pracoval. A strachu se zbavil již před jistým časem. Samotného ho překvapilo, jak je ten pocit osvobozující. Mohl být otloukán, mohl být vysmíván, ale zbavit se strachu bylo jako zbavit se těžké koule, kterou jako by měl předtím přikovanou k noze.

Nestalo se tak naráz, ale postupně. Avšak dobře si pamatoval den, kdy se na tuto cestu vydal.

Bylo to asi před dvěma léty, rok poté, co nastoupil ke svému strýci do učení.

Musel začínat od té nejmizernější práce, ale to by mu ani tak nevadilo. Nejhorší bylo pracovat s těžkým kladivem, které sotva uzvedl.

Tehdy ještě, ve snaze ušetřit, kupoval strýc surové železo přímo od huťařů. Jednalo se však o železo hrudkové, plné strusky, popela a uhlíku, které se dál zušlechťovalo pudlováním. Potom se odlévalo do forem, jež z něho vytvářely ingoty podobné buď bochníkům chleba, nebo tyčím. A takovéto železo se muselo dále zpracovat, jak jinak než údery kladiv. A vytvořit z bochníku železa tabuli plechu, to vyžadovalo ne stovky, ale tisíce úderů.

Později se kolem řek v blízkosti hutí usadili hamerníci, kteří přišli z německých zemí, a do té doby tichou krajinou se najednou začaly ozývat pravidelné rány velikých bucharů poháněných vodními koly. Takto vykovaný plech byl mnohem kvalitnější než ten zpracovávaný kladivy v dílnách. Byl mnohem čistší, kompaktnější a lépe zbavený strusky. A po celé ploše měl úplně stejnou tloušťku, protože zdvih kladiva bucharu se dal přesně nastavit. Úskalím však byla jeho vysoká cena. Svazek černého plechu, prodávaný železníky a používaný povětšinou platnéři, stál čtyřicet čtyři stříbrných pražských grošů. To plech bílý, potažený vrstvou cínu, stál dokonce téměř pět kop!

A to bylo něco, s čím se nemohl platnéř Zoula dlouho vyrovnat. Nedokázal pochopit, jak je možné, že ostatní, kteří nakupují dráže, prosperují, zatímco on… Ale oni si koupili hotovou práci, již udělal stroj, silný, neúnavný, který nepotřebuje jíst, spát, chodit do kostela…

Zoula si to naštěstí stačil uvědomit téměř v poslední chvíli před tím, než by zkrachoval.

Ovšem než se tak stalo, měl už Lukáš namožené šlachy na zápěstí, a tak to zkusil levou. Kupodivu v ní měl téměř tolik zručnosti jako v té pravé. Ale stejně málo síly. Zakrátko si poničil i druhé zápěstí, dostal horečku a musel ulehnout.

Babička mu na zápěstí přikládala střídavě octové a křenové obklady. Ty největší bolesti ustoupily a klesla i horečka.

„Takhle to dál nejde, chlapče,“ řekla mu po pár dnech babička. „Nebudu se dívat na to, jak zchromneš.“

„Jenže co mám dělat?“ odpověděl tiše a z jeho hlasu byla cítit beznaděj.

„Ale no tak, Lukáši,“ pohladila ho po vlasech. „Vždycky se dá něco dělat. Mysli na Boha.“

„Nemyslím, že by mě měl v nějaké zvláštní oblibě.“

„Hlavně se nezačni rouhat,“ napomenula ho, ne však nějak přísně. „To, že tě Bůh takhle zkouší, znamená, že na tebe myslí a čeká, jak si se životem poradíš. Jen se neboj, že se od tebe odvrátil.“

Takovouto podivnou přízeň nedokázal Lukáš pochopit. Pouze si pomyslel, že se od něho Bůh možná opravdu neodvrátil, a to z jednoho prostého důvodu: že ani nemohl, protože mu nebyl nikdy nakloněn. Tuto úvahu si však nechal jen pro sebe a dál už neodporoval. Nechtěl babičku trápit, vždyť to byl jediný člověk na světě, který ho měl doopravdy rád.

„No, a teď ti řeknu,“ pokračovala babička, když se nedočkala odpovědi, „jaké jsou ty možnosti. Není jich sice moc, zatím vidím dvě, ale to není zas tak špatné. Pokud bys chtěl, mohl bys nakonec přeci jen jít do těch škol, jak jsme původně počítali.“

Tohle Lukáš nečekal, až se mu nad tou představou zatočila hlava. To, že by se znovu mohl dotýkat knih, a nejen to, ale že by je mohl opět otevřít…

Jenže pak si vzpomněl na ty čtyři kopy, které za něho babička zaplatila.

Kdyby uměla číst, dalo by se říct, že v něm čte jako v otevřené knize. Jen se usmála. „Na ty peníze nemysli, ty propadnou. Ale jsou to jen peníze, studené peníze, a ty jsi můj vnuk, na kterém mi záleží.“

Bylo tady však ještě něco jiného. Platnéřské řemeslo, přes všechno nepohodlí, začalo Lukáše bavit. A také se mu nechtělo utéct. Byla by to prohra. První vážná, ale mohla být také první v řadě dalších, které by mohly následovat. Chtěl si dokázat, že…

„A ta druhá možnost?“ zeptal se.

„Bába Hadovka.“

Slyšel už o ní. Měla chýši za hradbami, ještě kus za katovnou. Těm místům se každý vyhýbal, ale jenom do té doby, než mu bylo opravdu zle a všechno ostatní selhalo. Když nepomohli doktoři, když milý měl oči pro jinou, když člověka na prsou tížil kámen a nemohl dýchat, když mu na těle vybujely boláky a když se ještě nechtěl rozloučit se životem; ale také se říkalo, že za Hadovkou chodili i ti, kteří naopak chtěli, aby se někdo jiný rychle, nebo i pozvolna rozloučil se životem.

Mohlo by se zdát, že obyvatelé těch dvou vyvržených domů, bábiny chýše a katova obydlí, na sebe budou nevražit. Ale nebylo tomu tak, spíš si pomáhali; když nemohl některý z nich vyhovět, poslal dotyčného k tomu druhému. Někdy bylo třeba, aby spojili síly pro dosažení kýžené pomoci. Kat rovnal zlomené ruce a nohy, trhal zuby a prodával kusy provazu odřezané z oběšencova lana, katovka prodávala psí sádlo na souchotě, s dcerami pletla punčochy, které měly tomu, kdo je měl natažené na nohou, pomoci ve splnění jeho přání.

To Hadovka vařila lektvary z bylin, různých bobulí a kořenů, kohoutích očí, netopýrů, ještěrek, žab, zvířecích kopyt, ale používala i hadího jedu, o kterém s chechotem říkala, že záleží jen na množství, a úzká hranice to množství vymezující rozhodne, zdali bude léčit, nebo zabije.

K bábě, ale i do katovny se chodilo až po setmění. Počestní měšťané nechtěli být v těch místech viděni. Někdy poslali posluhy, ale z těch bába snadno vytáhla, jak na tom jejich pán nebo paní je, a pokud usoudila, že dotyčný je schopen chůze, posluhu vyhodila s tím, ať ten, kdo ho poslal, přijde sám.

Lukášovi bylo jedno, jestli ho někdo uvidí, jak jde k bábě Hadovce. Říkal si, že je tak bezvýznamný, že nikomu nestojí ani za to, aby se o něm bavil, a tak se k ní vypravil ještě za světla. Aspoň měl jistotu, že se u ní nesetká s nikým jiným.

Lukáš přeběhl přes Staroměstský rynk a vydal se dál kolem Týnského chrámu a Ungeltu. Brány mezi Starým a Novým Městem byly v tu dobu samozřejmě otevřeny, a dokonce nebyly ani nikým hlídány. I brány z Nového Města ven byly průchodné, ale v nich už stála stráž. Když tudy procházel, zavolal za ním jeden z branných: „Kam hopkáš, švarný jonáku?“ a oba se tomu žertu začali smát. Lukáš se ani neotočil. A proč taky? Už dávno si zvykl na to, že silnější si myslí, že mají právo žertovat na úkor těch slabších.

Katovna hned na první pohled vypadala mnohem výstavněji než chýše báby Hadovky. A Lukáše na chvíli napadlo, jestli by neměl namířit raději tam. Ale vzápětí se přiklonil k původnímu záměru. Kdyby si babička myslela, že mu pomůžou v katovně, poslala by ho tam. A tak pokračoval dál k té barabizně, schované mezi vrbičkami a jiným hložím. Vysoká tráva kolem vyšlapané pěšiny v tom přicházejícím podzimu už začala žloutnout. Když se otočil, uviděl, jak slunce zapadá za Pražský hrad a jeho paprsky jako by ho objímaly. Ale koho vlastně objímají? Nejvyššího purkrabího, komořího, když se hradu král už léta vyhýbá? Jako by utíkal před stínem svého otce, císaře Karla. Utíká do všelijakých hradů, hrádků, dvorů a pochybných lazeben, loveckých chat, jen aby byl daleko…

„Co tady pohledáváš, ty šibale prohnaný?!“ ozval se od chajdy skřehotavý hlas, jako by ježkem po zdi jezdil.

„Řekli mi, že…“

„Nic neprodávám, koukej mazat!“

„Řekli mi, že tu bydlí tak ohavná bába, jakou jsem nikdy neviděl. A tak jsem se přišel podívat.“

Chvíli se zdálo, že bába po Lukášovi něco hodí, ale pak se rozřehtala. Ten smích nezněl libozvučněji než její předešlá řeč, ale zdálo se, že jde od srdce.

„Tak pojď dál, ty paznehte,“ mávla na Lukáše, obrátila se ke svému paláci a vešla dveřmi visícími na několika pruzích prasečí kůže. Nebo že by to byla ta, kterou kat zaživa stahuje z lidí? uvažoval Lukáš. Než došel k nějakému závěru, praštil se hlavou o trámek překlenující otvor dveří.

„Ten tu mám k tomu, aby si lidé rychle vzpomněli na to, proč sem vlastně přišli, a nezdržovali.“

V chajdě bylo příšeří. Z koutů se ozývalo syčení a rozhodně to nebyl příjemný zvuk. Lukášovi chvíli trvalo, než si jeho oči zvykly na ten temný prostor.

„Na co okna, akorát jimi táhne,“ pronesla bába, jako by četla jeho myšlenky. „A dávej pozor! Hlavně u těch košů – jsou v nich moje děti. Ale některé mohou být i venku. Tak ať si nesedneš někam, kde už leží někdo jiný.“

„Tak proč je nepochytáš?“

„A proč? Mně neuškodí. A kdyby sem přišel nějaký nenechavec…“

Lukáš se ušklíbl, ale vzápětí si za ten projev mysli v duchu vynadal. Za bábou sem jistě chodí hodně lidí a všichni musí nějak zaplatit. Sama žije v nuzotě, tak někde přece musí ty peníze být.

„Chytrý chlapec,“ pokývala bába hlavou. Ale víc neřekla. Jen si ho se zájmem prohlížela.

Najednou Lukáš ucítil, že se mu ze špalku, na kterém seděl, sune na nohu had. Půlměsíčky za hlavou neměl, tudíž se nemohlo jednat o užovku. Na slepýše to zase bylo příliš velké, takže… to muselo být jedovaté. Znal jenom zmiji, ale tenhle byl mnohem větší. Vždyť bába mohla mít i nějakého cizokrajného plaza. Ti jižní bývají prý jedovatější.