Hana Marie Körnerová

HEŘMÁNKOVÉ ÚDOLÍ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

ISBN 978-80-243-5307-4

Tuto knihu věnuji Marii,

která mi kdysi svůj příběh vyprávěla,

Vlastě a Mařence, které jej doplnily,

a přátelům, kteří popisovaná léta pamatují,

a byli tak laskavi,

že se o své vzpomínky se mnou podělili.

HMK

1

Léto 2002

„Probuďte se, no tak, otevřete oči! Slyšíte mě? Paní Čechlovská! Už jste po operaci. Probuďte se!“

Hlas jí pronikal do vědomí, drobná energická ruka lehce třásla ramenem.

„Otevřete oči! No tak, pěkně se na mě podívejte!“

Poslušně otevřela oči. Nad sebou měla tvář sálové sestry zakuklenou do zelené operační čepice a roušky stažené k bradě.

„To už jsem…“ zkusila si olíznout vysušené rty. „Už to mám za sebou?“

„Ano, už jste po operaci. Teď vás převezeme na pooperační pokoj.“ Sestra rutinním pohybem zkontrolovala kapající infuzi a přidala jeden úsměv.

Anna Čechlovská ho automaticky opětovala, ale to už se jí víčka zase začala zavírat.

Jsem tak unavená, říkala si v duchu. Strašně unavená. A navíc tady mají zimu. Pod tu tenoučkou deku strašně táhne. Jako bych ležela ve studený vodě. V potoce. Voda teče přese mě. Jako tenkrát…

Srdce se jí sevřelo strachem. Jako tenkrát ne! Jenom to ne! Zima a panická hrůza. Věčně se vracející sen. Noční můra, které se nikdy nezbaví. Která nikdy úplně nevybledne…

Zpod víček se jí vylily slzy, stekly po tváři, zastudily v uších.

„Snad byste nám neplakala?“ Profesionálně laskavý hlas se vrátil, cítila, že se nad ní sestra naklání, ale nechtělo se jí otevírat oči, nechtěla nic vidět.

„Paní Čechlovská, slyšíte mě?“

Ani si neuvědomila, že se hlas vzdaluje, cítila jen zimu, která ji svazovala a dusila. Známý neovladatelný strach jí sevřel hrdlo, rozbušil srdce a pak už jen cítila, že padá dolů. Rychle natáhla ruce, ale marně se snažila zachytit něčeho pevného…

Ve skutečnosti se její ruce ani nezdvihly z pokrývky, jen sebou divoce škubaly stejně jako její srdce. Monitor nad postelí začal vydávat ostré alarmující zvuky, zelená kontrolka změnila barvu na červenou.

Nevnímala to. Ani tohle, ani zvýšený hlas sestry v zeleném operačním úboru, ani dusot přibíhajících nohou. Pořád ještě padala a rukama marně tápala po nějaké opoře. A pak, v nejvyšší tísni, vykřikla stejně jako tenkrát: „Maminko!“

Křik se rozléhal obrovským prázdným prostorem, ohlušoval ji a rezonoval v hlavě jako mnohonásobná ozvěna. Připadalo jí, že křičí tak hlasitě, jako by chtěla vzbudit mrtvé. Jako by mohla vzbudit mrtvé.

Drobná sálová sestra, která se nad ni naklonila, zaslechla, jak jí to slůvko tiše splynulo ze rtů.

Chudák stará, pomyslela si, vždyť už má sama vnoučata. A je to taková tvrdá ženská, život se s ní zrovna nemazlil. Ale když je nejhůř, i ona volá maminku.

„Maminko!“ vykřikla holčička ze všech sil. „Kde jsi, maminko? Já se tu bojím! Maminko!“

Seděla na posteli v tmavém přístěnku odděleném od velké světnice tuhým závěsem, který nepropouštěl ani paprsek světla. Před chvílí ji vzbudila zima. Zima a strach ze zlého snu. Už si nepamatovala, co se jí zdálo, sen se vytratil, ale pocit strachu zůstal. „Maminko!“

„Jsem tady, Anuško. Nekřič.“ Ačkoli byl matčin hlas tlumený závěsem, holčička v něm neomylně vycítila strach mnohem větší, než byl ten její.

„Maminko!“

„Běžte tam někdo! Ne, ty ne, Anuše, ty zůstaň ležet! Rychle, než to dítě vzbudí celou vesnici!“

Velitelský hlas patřil sousedce Martě, ale zřejmě nebyla v místnosti sama; když se v příštím okamžiku závěs poodhrnul, spatřila holčička škvírou hlavy dalších dvou žen skloněných nad stolem, na němž ležela maminka. Viděla všechny tváře ostře a jasně, neboť lampa, jindy visící vysoko u stropu, byla stažena až dolů. V jejím světle působily známé obličeje cize a nepřátelsky.

V příštím okamžiku výjev zmizel. Do přístěnku se protáhla teta Polina, sousedka, která měla dceru ve stejném věku jako Anuška, a vzala plačící holčičku do náruče.

„Pst, teď nesmíš plakat, hezky si lehni, já tě přikreju.“

„Já chci maminku.“

„Maminka přijde za chvilku. No tak, přestaň, já ti zazpívám.“

„Chci maminku!“

„Pst!“ Polina ji pevnou rukou zakryla až k bradě a tlumeným hlasem začala zpívat ukolébavku. Dlaní ji přitom hladila po vlasech a holčička po chvíli přestala vzlykat.

Polinin hlas překryl většinu zvuků z velké světnice, přesto se holčičce několikrát zdálo, že zaslechla matčin tichý výkřik. Občas k ní mezi Polininým nadechnutím proniklo brumlání dvojice starých žen. Bylo stále rychlejší a rozčilenější, šířily se z něj vlny úzkosti, které zaplavovaly dítě naslouchající ve tmě.

Uplynula celá věčnost, než se závěs pootevřel a maminka s pomocí obou stařen ulehla na své místo. Pohybovala se nemotorně a ztěžka, jako by vlekla závaží. Holčička, šťastná, že ji má u sebe, tomu nevěnovala pozornost. Vlastně ani nevnímala, že stařeny podkládají mamince nohy polštářem, že ji nejistými hlasy uklidňují. To se z hloubi paměti vynořilo až později, daleko později…

Konečně odešly a světlo vzaly s sebou. Přístěnek se ponořil do neproniknutelné tmy. Holčička se schoulila k matčinu teplému tělu, pevně oběma rukama objala to nejbezpečnější útočiště na světě a slzami zmáčenou tvář přitiskla k máminu obličeji. Těžko si mohla všimnout, že slzy nejsou jen její, a když usínala, považovala ty rychlé, trhavé záškuby za odezvu vlastních vzlyků.

Probudila ji zima. Zdál se jí sen, že leží v potoce, voda teče přes ni a studí. Ještě v polospánku se přitiskla co nejtěsněji k matčinu tělu, ale ucítila stejný chlad jako předtím. Otevřela oči.

Tma kolem byla hustá a neproniknutelná. Zkusila zavolat: „Maminko!“, ale odpovědělo jí jen hrobové ticho. Matčina ruka ji objímala stejně jako při usínání, jen teď byla mnohem těžší a studenější. Zalomcovala jí, ale nedočkala se žádné odezvy. Začala plakat. Nejprve potichu, pak stále hlasitěji. Vyděšené dítě uprostřed tmy, dítě, na jehož volání nikdo neodpovídal.

Tak ji našla o dvě hodiny později Polina. Prochladlou, vyděšenou a plačící, těsně přitisknutou k studenému matčinu tělu. Prostěradlo, na němž ležely, bylo nasáklé sraženou krví.

Polině stačil jediný pohled. Pokřižovala se, jemně odtrhla plačící holčičku od mrtvé, svlékla jí zakrvácenou košili, zabalila do vlňáku a odnesla přes ulici domů. Strčila ji do vlahého tepla postele ke své spící dceři a pak se vrátila, aby se postarala o mrtvou a zahladila všechny stopy.

Z následujících dní si holčička pamatovala jen málo. Příjezd přísné babičky Anastázie, kterou viděla naposled před dvěma roky na dědečkově pohřbu. Už tehdy vycítila, že se babička a maminkou nemají rády. Přijeli i oba starší dospělí bratři, před nimiž se trochu ostýchala. Připadali jí příliš vysocí, příliš mohutní a příliš cizí.

Loučení s mrtvou bylo dlouhé a plné nesrozumitelných řečí, které holčička brzy přestala vnímat. Zato si navždy zapamatovala kradmé odsuzující pohledy, které si vyměňovaly tetky stojící v černém hloučku stranou od rakve, a šeptem opakované slůvko potrat.

Od té doby, kdykoli pociťovala úzkost, vracela se jí vzpomínka na studené matčino tělo ležící v louži krve. Nejbezpečnější místo na světě, k němuž se v dětském strachu utekla, se během chvíle změnilo v noční můru. Na celý život. „Maminko...“

Otevřela oči. Tváře nad sebou viděla rozmazaně, víc vnímala zelené operační čepičky, ostré světlo na stropě a blikající kontrolky přístrojů nad hlavou. Hlasy k ní doléhaly dutě jako z velké dálky; tlumené, provázené ozvěnou. Nerozuměla jim, ale usmívala se, strach pominul. Přežila obávanou operaci, přežila i narkózu, z níž měla odjakživa panickou hrůzu. Teď už mohlo být jenom líp!

Zřízenec ji vezl na posteli s vrzajícími kolečky po dlouhé nemocniční chodbě. Pod stropními světly bodajícími do očí si připadala jako ve vlaku. Světlo, stín, světlo, stín. Když jednou jedeš, už nemůžeš vystoupit. Musíš zatnout zuby a překonat úzkost z neznámého, musíš si říkat, že nic netrvá věčně a že i tohle jednou skončí.

Uvědomovala si svou bezmocnost a zranitelnost: člověk ležící na zádech, napůl omámený, nahota sotva zakrytá prostěradlem, zuby drkotající zimou, protože na operačním sále se moc netopí. Ale to vůbec nevadí, hlavně že je po všem.

Vzdor bezmocnosti necítila paniku, důvěřovala doktorům na sále, důvěřovala i mladíkovi, který ji vezl chodbou. Se stejnou důvěrou hleděla na mladičkou sestřičku stojící mezi skleněnými dveřmi oddělujícími jeden svět od druhého. Dlouhá zelená chodba zůstala za nimi, Annu obklopily řady přístrojů s blikajícími a pípajícími kontrolkami, šum ventilátorů a tlumené hlasy. Pokusila se zvednout hlavu a spatřila řadu postelí s nehybně ležícími postavami. Tak tohle je ta jipka, o které všichni mluvili! Marodění se opravdu změnilo od doby, kdy naposled ležela v nemocnici.

„Tak jak je, matko?“

Připadal jí obrovský, zakuklený, s drsným hlasem a chlupatým předloktím. Ve zdánlivě obhroublém hlase však neomylně rozeznala dobrosrdečnost a jistotu. Takové chlapy měla ráda, takovým důvěřovala. Věděli, co dělají, žádná změkčilost, žádné zbytečné řeči. Podvědomě nedůvěřovala těm, co moc mluvili, z hlasu jim nasládle kapala faleš a jejich důležitost se převtělovala do slov, kterým nerozuměla. Celý život na ně narážela v situacích, kdy byla nejvíc zranitelná, bezmocná a vydaná napospas aparátu, který nemohla nijak ovlivnit. Byli všude: v zaměstnání, na úřadech, ve školách, v nemocnicích. I ten, co ji včera přijímal, byl takový. Vzbudil v ní nedůvěru tak silnou, že bojovala s panickou touhou utéct a operaci odložit. Voněl sladkou kolínskou, která jí zvedala žaludek; co se pamatovala, tyhle falešné typy páchly stejně. Nemužně.

Začichala. Hromotlucký doktor voněl docela jinak, jeho kolínská v ní vzbuzovala příjemné pocity. Měla ráda chlapy, co pěkně voněli, propocených těl a špíny si užila na stavbě a ve fabrice dost.

Je zvláštní, jak čichové vjemy dokáží vyvolat i ty nejzasutější vzpomínky. Příjemná vůně ji přenesla v čase o pětapadesát let zpátky na malé nádraží, kam jako sedmnáctiletá přijela, aby začala nový život. Podobně voněl člověk, který ji přišel vyzvednout. Čekala někoho jiného, trochu se lekla neznámé tváře, ale nakonec se ukázalo, že právě on patřil k tomu nejlepšímu, co ji tu čekalo.

Všechno jí to proběhlo hlavou v kratičkém okamžiku, než se drsný hlas znovu zeptal: „Slyšíte mě, paní Čechlovská? Jak se cítíte?“

Vzpomínka se rozplynula. „Moc dobře, děkuju.“

Zasmál se. „To rád slyším.“

Vzal ji za ruku a sáhl na tep na zápěstí, přestože jí nad hlavou svítil displej s digitálními číslicemi ukazujícími vitální funkce. Jeho dotek byl přesně tak silný a uklidňující, jak podvědomě čekala. Příjemně lidský a teplý uprostřed studených, neosobních přístrojů.

„Máte bolesti?“

„To se dá vydržet, pane doktore.“

„Tady nic vydržet nemusíte, matko. Tady se postaráme, aby vás nic nebolelo. Pěkně se u nás vyspíte, odpočinete si.“

Po jeho boku se neslyšně zjevila sestra s deskami v ruce. Obrátil se k ní a nadiktoval řadu nesrozumitelných příkazů. Anniným uším zněly jako zaklínadlo v neznámé řeči, ale v jeho podání působily stejně uklidňujícím dojmem jako dotek dlaně.

„Kdybyste něco potřebovala, stačí říct.“

Lehce ji poplácal po hřbetu ruky a vzápětí zmizel za zástěnou oddělující její lůžko od sousedova.

Objevila se jiná sestra, chvíli manipulovala s kanylou zavedenou do žíly na Annině předloktí, vyměnila sáček s infuzí, ale Anna ji vlastně ani nevnímala. Pomalu se propadala do příjemného polospánku, v duchu se vracela ke vzpomínce, která se jí před okamžikem vynořila z paměti: malé nádraží v roce 1946…

2

Vlak vjel do tunelu tak nečekaně, že holčička sedící naproti Anně vypískla leknutím. Vagon zalehla tma prosycená ohlušujícím duněním kol a Anniny ruce naráz vylétly k obličeji a zakryly jej v pudovém obranném gestu. Vtiskla se co nejhlouběji do sedadla a kolena přitiskla k bradě. Byl to čirý reflex, neboť tma a dunění celá dlouhá léta znamenaly jen jediné: dělostřelecký útok, nálet, svištící střepiny, výbuchy, hrůzu a smrt. Ani teď, dlouhé měsíce po skončení války, se toho reflexu nemohla zbavit. V duchu si důrazně opakovala, že sedí ve vlaku uprostřed mírumilovné krajiny, která nenese žádné stopy války, jež poznamenaly její rodný kraj. Všechno už to bylo za ní. Tady se nemohlo nic stát. Už nikdy žádná hrůza, žádné bombardování, žádná smrt.

Tma začala řidnout, dunění kol přestalo znít zlověstně, blížil se konec tunelu. Anna se narovnala, spustila nohy na zem a dlaněmi si přetřela ztuhlý obličej. V duchu si říkala, že to trvalo jen chvilku, třeba si nikdo v kupé jejího záchvatu paniky nevšiml. Nenápadně se rozhlédla a zachytila pohled holčičky sedící naproti. Přestože dítě před chvílí vypísklo leknutím, v jeho tváři už žádný strach nebyl. Jen zvědavost. Anna se ztuhlými rty pokusila usmát, ale holčička úsměv neopětovala. Dívala se na ni nehnutě a zkoumavě jako na nějakého podivného živočicha. Teprve za hodnou chvíli se její oči odtrhly od Anniny tváře, sklouzly po vyšisovaných, příliš velkých šatech, zastavily se na rukou s drsnou kůží a pak sjely dolů k nohám obutým do neforemných chlapeckých bot.

Anna okamžitě stáhla nohy pod sebe a snažila se je zastrčit co nejdál do stínu pod dřevěnou lavicí.

Holčička se posměšně, nedětsky ušklíbla.

Anna potlačila nával studu, zavřela oči a odvrátila se. I to dítě se na mě dívá s pohrdáním, říkala si malomyslně. Tak co si asi myslí ostatní.

Holčička se jí přitom líbila, nedokázala z ní spustit oči od chvíle, kdy na poslední zastávce nastoupila s matkou do vlaku. Bylo jí asi osm, měla jemné lesklé vlásky spletené do dvou copů zakončených nažehlenými mašlemi, lehounké letní šatičky s volánky a černé lakové střevíčky bez jediného škrábnutí. Vypadala jako stvoření z jiného světa. Určitě žila ve velkém domě obklopena služkami, chůvou a soukromými učitelkami. Měla jemné bílé ručičky a plné růžové tváře.

Anna si nepamatovala, kdy naposled viděla tak blahobytně vyhlížející dítě. Tam, odkud přijížděla, měly děti pohublé obličeje, stokrát spravované šaty a až do zimy chodily bosy. Při vzpomínce jí naskočila husí kůže a nohy v neforemných botách se samy zasunuly ještě hlouběji pod lavici.

Bytelné boty, na které holčička zírala s takovým pohrdáním, jí před týdnem přinesla kmotra: „Přece se nemůžeš vydat na tak dlouhou cestu bosa!“ řekla nesmlouvavě. „A Julek je už nepotřebuje.“

Julek byl kmotřin vnuk, zemřel letos v zimě na zápal plic. Ještě mu nebylo třináct, ale nohu měl mnohem větší než sedmnáctiletá Anna. Té mezi palcem a špičkou boty chyběly dobré tři centimetry. Nakonec volný prostor vycpala kouskem látky, aby měla jakés takés pohodlí. Ale nebylo to příliš platné, o pohodlí se v této obuvi vůbec nedalo mluvit; tvrdý okraj boty tlačil do kotníků a zprohýbané kovové lemování dírek zraňovalo nárt.

„Hlavně že jsou pevné,“ řekla kmotra, když se jim hadříkem namočeným v loji marně snažila dodat trochu lesku. „Až dorazíš do Čech, tak ti teta pořídí nové. Je to bohatá ženská, aspoň tvoje máma to vždycky říkávala.“

Bohatá ženská! Annu ta slova strašila v hlavě celou cestu. Bohatství jí už od dětství splývalo s představou zlatých šperků, sametových klobouků zdobených peřím a huňatých kožešin kolem krku. Bohatá teta, za níž se vydala z Ukrajiny až do dalekých severních Čech, byla maminčina mladší sestra Markéta. O hodně mladší sestra. Anna ji znala jen z jediné vybledlé fotografie. Snímek byl přes dvacet let starý a ukazoval černovlasou, asi šestnáctiletou vytáhlou dívčinu v sukni a bílé blůze. Představa kožešin, sametových klobouků a šperků se k ní vůbec nehodila.

Teta Markéta byla Anninou jedinou příbuznou. Před lety – hned po maminčině smrti – si babička začala dopisovat s úřady. Požadovala, aby vrátily sirotka k příbuzným do matčiny vlasti. Argumentovala svým vysokým věkem a špatným zdravotním stavem, ale Anna znala pravdu. Babička ji nepovažovala za svou vnučku, říkala o ní, že je kukaččí mládě. Anna tomu nevěřila, ale k babiččině averzi možná stačilo to, že byla věrnou kopií své matky.

Když babička zemřela, začala si s úřady dopisovat kmotra. Jenže přišla válka a osud jednoho sirotka už nebyl důležitý. Anna pomalu zapomínala, že má v Československu příbuzné. Žila v kmotřině velké rodině, pracovala nejdřív na poli, pak jako pomocná síla v závodní jídelně velkého kombinátu a nakonec u výrobního pásu. Jak bylo zrovna třeba.

A pak se nečekaně – víc než rok po válce – rozhýbala úřední mašinerie a kmotra dostala dopis povolující repatriaci Anny Malkovské do Československa. Maminčina sestra se uvolila sirotka přijmout.

„Budeš mít nový a lepší domov,“ řekla kmotra Anně. „Co tady? Jen pomalé umírání. Celá vesnice ti závidí, že máš kam jít. Tak nebreč.“

„Ale vždyť je vůbec neznám,“ bránila se Anna, kterou děsila nejen dálka, ale i představa soužití s neznámými lidmi.

„Vždyť nejedeš k cizím, je to tvoje rodina. A musejí být hodní, když se o tebe chtějí postarat. Ničeho se neboj!“

Anna pevně semkla víčka, aby jí při představě loučení zase nevyhrkly slzy. Cítila se bezmocná, ztracená a k smrti unavená. Byla na cestě skoro dva týdny. Tělo měla polámané sezením na tvrdých vlakových sedadlech a žebra otlačená ležením na lavici omšelého nádraží, kde útržkovitě prospala dnešní noc.

Vlaky, nádraží a lidské tváře jí už splývaly. Bylo jich tolik. Občas na ni někdo ze spolucestujících promluvil, ale ona se styděla za svůj silný ruský akcent, a tak většinou jen vrtěla hlavou a usmívala se.

Vlaky byly přeplněné, někdy musela celé dlouhé hodiny stát, jindy klimbala opřená o svůj odřený kufřík v chodbičce vmáčknutá mezi ostatní pospávající pasažéry. Občas měla příležitost se na některém nádraží umýt, ale na dlouho to nepomohlo, otevřenými okny létaly do vlaku saze z lokomotivy, za hodinu byla zase ušmudlaná a zaprášená. Většina cestujících na tom byla stejně, ale ona si přesto připadala jako ta nejšpinavější. Určitě k tomu přispěly zmačkané, příliš velké šaty, které se jí tam doma zdály docela dobré. Teď, když viděla, jak se oblékají tady, cítila se jako divoška. Většina lidí se k ní ale chovala laskavě a s porozuměním. Usmívali se, když zaslechli její neomylný ruský přízvuk, poplácávali ji po ramenou a dělili se s ní o velké krajíce neuvěřitelně bílého chleba, jaký už léta neviděla.

Teprve teď si uvědomila, že cestovala mezi samými dospělými, ta blahobytně vyhlížející holčička byla prvním dítětem, na které cestou narazila.

Vrátila se v myšlenkách k neznámé tetě, která na ni bude čekat na nádraží. Taky má děti. Dvě. Doufala, že budou milejší a laskavější než tohle. Holčička na protějším sedadle si jí přestala všímat a dala se do hovoru s matkou. Mluvily neznámou cizí řečí, o níž se Anna domnívala, že je to francouzština, protože jejich „r“ znělo hrdelně a drnčivě. I když jim nerozuměla, pochopila, že holčičce se jejich kupé vůbec nezamlouvá. Matka jí zřejmě vysvětlovala, že spěchaly a musely vzít zavděk tím, co bylo.

Anna unaveně zavřela oči a opřela si hlavu o dřevěnou stěnu vagonu. Aby ji to tolik netlačilo, podložila si tvář tlustým, volně spleteným copem, který ji při chůzi tloukl mezi lopatky. Ty dlouhé, silné, kaštanově hnědé vlasy byly její jedinou ozdobou. Jinak neměla vůbec nic, ani křížek po mamince. Ten prodala za směšnou cenu v době, kdy byl největší hlad. Jejím jediným majetkem zůstal odřený kufřík, v němž měla trochu prádla, útlou ohmatanou knížku o Sovětském svazu – dárek na rozloučenou od kmotry – a fotografii rodičů. Doklady, lístek na vlak a tu trošku peněz, která jí zbyla, uschovala do látkového pásu přímo na těle.

Nejspíš musela tvrdě usnout; když příště otevřela oči, místo na lavici proti ní bylo prázdné. Holčička s matkou vystoupily a ona zůstala v kupé jen se starším manželským párem a dvěma dělníky jedoucími z práce. Netušila, jak dlouho spala, a v první chvíli se jí zmocnila panika, že přejela. Pro jistotu se zeptala paní sedící vedle: „Horovice? Už byly?“

„Ne, děvenko. Příští stanice.“

Vyskočila, aby si připravila kufřík, ale paní ji zarazila. „Jen seď, ještě to nějakou dobu potrvá. Řeknu ti, taky tam vystupujeme.“

Posadila se, ale byla příliš nervózní. Teď, když se přiblížil konec cesty, se jí znovu zmocnil strach z neznámého. Co asi řekne teta, až ji uvidí? Bude tam sama? Nebo přijde s celou rodinou? Věděla, že kdyby tomu bylo naopak a teta jela k nim, přišli by ji uvítat všichni příbuzní. Doufala, že tady to není zvykem, cítila se příliš unavená a rozrušená na to, aby absolvovala přivítací ceremoniál hned na nádraží. Snad tam teta bude sama…

Krajina za oknem se zvolna měnila, nekonečnou rovinu vystřídaly kopečky a když vlak projel zatáčkou, otevřelo se před Anninýma očima panorama vysokých kuželovitých kopců. České středohoří.

„Už tam budeme!“ Annina sousedka vstala a začala sundávat zavazadla. Anna stáhla z dřevěné police kufřík a byla připravena.

„Horovice – hlavní nádraží.“

Vlak zastavil, dveře kupé se začaly otvírat. Anna najednou nespěchala, trochu couvla a nechala manželský pár vystoupit jako první. Za jejich zády se snažila přehlédnout peron, aby zjistila, která z čekajících žen je její teta. Stály tu jen dvě a žádná nebyla ani vzdáleně podobná dívce na omšelé fotografii. Obě byly příliš staré a nepůsobily bohatým dojmem. Opodál se tísnil hlouček, vypadal jako rodina, která někoho očekává. Otec, matka dvě děti. Odhadovala, jestli jsou to oni, očima hledala podobu, ale hlouček se náhle rozběhl k někomu, kdo vystupoval z posledního vagonu. Nebyli to oni.

Zůstala nerozhodně stát na schůdkách. Tohle bylo daleko horší než představa velkého uvítání. Nepřišli jí naproti. Zapomněli na ni. Co si počne na nádraží v neznámém městě, kde nikomu pořádně nerozumí…

„Jste Anna Malkovská?“ zeptal se hlas vedle jejího lokte a ona si teprve teď všimla muže, který k ní s vlídným úsměvem vzhlížel. Předtím ho zaregistrovala jen okrajově, procházel podél vlaku a nahlížel do jednotlivých kupé.

„Jsem.“

Jeho úsměv se rozšířil. „Tak tě u nás vítám, Anuško. Já jsem tvůj strýc Ondřej.“

Napřáhl ruku, aby jí pomohl vystoupit a ona se jí s úlevou chytila. Měl pevný stisk a laskavý pohled, který rázem zahnal úzkost. Když se naklonil, aby jí pomohl sestoupit z posledního schůdku, ucítila vůni. Příjemnou, nevtíravou a mužnou. O mnoho let později si v jakémsi časopise přečetla, že čichové vjemy jsou ze všech nejsilnější a vyvolávají nejvíce vzpomínek. Nejspíš to byla pravda, protože ta vůně se jí nesmazatelně vryla do paměti a ještě po půlstoletí v ní dokázala vzbudit pocit důvěry.

Strýc Ondřej jí nesmlouvavě odebral kufr a pak ji vedl přes polovinu města do úhledného činžovního domu poblíž kostela.

Horovice byly staré průmyslové město obklopené továrnami. Hned za dýmajícími komíny se však zvedaly první svahy Českého středohoří. V letním dni působily svěže a zeleně. Obklopovaly město ze tří stran a vypadaly jako krásný rám na ošklivém obraze. Čadící tovární komíny připomínaly vřed na půvabné tváři, jíž se říkalo Zahrada země české.

V horkém letním dni ležel nad městem šedavý příkrov dýmu; hustý a těžký jako poklička na hrnci. Škrábal v krku a vháněl slzy do očí. Kradmo pohlédla na strýce Ondřeje, ale ten dál hovořil a usmíval se, zřejmě nic necítil. Narodil se tady a byl na zdejší podmínky zvyklý.

Právě když si říkala, že už nedokáže udělat v těžkých botách ani krok, položil kufřík na zem a odemkl vstupní dveře třípatrového domu. S úlevou vdechla studený vzduch chodby a po ošlapaných pískovcových dlaždicích vystoupila do prvního patra.

Dveře bytu se otevřely ještě dřív, než k nim došli, a na prahu se objevila korpulentní žena se slámově žlutými vlasy. Ničím nepřipomínala vytáhlou černovlasou dívku ze staré fotografie, přesto ji Anna okamžitě poznala.

Čekala, že ji teta obejme jako první, ale Markéta jen napřáhla ruku.

„Vítám tě u nás.“

Anna ostýchavě přijala nabízenou pravici a pak, postrkována zezadu strýcem, překročila práh nového domova.

„Přidej si ještě, určitě musíš mít hlad.“

„Děkuju, ale už opravdu nemůžu.“

Seděla za stolem proti sestřenici Blaženě a bratranci Vojtěchovi, strýce měla po pravé ruce, tetu po levé. Jídla byla spousta. Ochutnala od všeho a teď si připadala nacpaná k prasknutí. Přesto ji teta neustále pobízela:

„Musíš pořádně jíst, abys trochu přibrala.“

„Už opravdu nemůžu.“

„Jen se neupejpej.“

Ze všeho nejvíc si přála, aby si mohla lehnout a konečně usnout. S plným žaludkem se dostavila únava. Táhla víčka dolů a zamlžovala mozek. Spát…

„Ještě kousek moučníku...“

„Tak už ji nechte,“ řekl strýc Ondřej. „Je unavená. Vždyť zítra je taky den.“

Uložili ji v kuchyni na gauči, teta přinesla umyvadlo s teplou vodou a Blažena jí půjčila noční košili.

Usnula ještě dřív, než se za nimi zavřely dveře.

Probudila se uprostřed tmy a ticha. Žádné dunění kol, žádné cizí hlasy. Srdce jí vylétlo až do krku. Prudce se posadila s rukama napřaženýma v obranném gestu všech ztracených.

Bože můj! Ujel mi vlak!

V panice zatápala kolem sebe a pocítila úlevu, když nahmátla odkopanou peřinu. Už žádný vlak, žádné putování do neznáma. Našla nový domov. Tady už zůstane.

3

„Nemůžeš tady zůstat!“

Seděla proti nim jako opařená. Neuplynulo ještě ani čtyřiadvacet hodin a jí se znovu rozsypal celý svět.

„Opravdu tady nemůžeš zůstat.“

Slova pořád visela ve vzduchu, strašlivá a nepochopitelná. Nemohla jim uvěřit.

„Proč nemůžu?“

Teta Markéta prosebně pohlédla na manžela, jako by žádala podporu, ale strýc odvrátil oči. Musela promluvit sama:

„Psali jsme přece, že ti najdeme něco vhodného. Doba je těžká a my na tom nejsme nijak dobře. Žijeme ze strýcova úřednického platu. A ten je opravdu malý. Můj salon nic nevydělává, teď po válce mají lidi jiné starosti, než pořídit si nový klobouk.“

Teta Markéta byla vyučená modistka a měla malý krámek, jemuž nadneseně říkala salon. Anna chápala, že klobouky nejsou to hlavní, co v současnosti lidi potřebují, přesto ji tetino prohlášení zaskočilo.

Ještě se v novém domově nestačila ani ohřát a už ho měla opustit.

„Tvoje kmotra psala, že umíš vařit. To se ti bude hodit. Tedy pokud nelhala.“

Anna pod tetiným zkoumavým pohledem rychle zavrtěla hlavou. „Nelhala. Umím vařit. Chcete, abych někde nastoupila jako kuchařka?“

„Ano. V podstatě ano.“ Teta znovu zatěkala pohledem ke strýci, ale ten se ani nepohnul.

Anně tlouklo srdce až v krku. Ocitla se v neznámé zemi a příbuzní, kterým dala důvěru, ji zradili. Počítala s tím, že bude tvrdě pracovat, aby splatila svůj dluh. Ujali se jí a ona jim nehodlala viset na krku. Na těžkou práci byla zvyklá. Ale předpokládala, že u tety bude mít zázemí. Teď se dověděla, že musí pryč. Přesto se snažila nepropadat panice. Nejdůležitější bylo přežít. V téhle zemi nedotčené válkou to půjde snadněji než doma. Přežije, třeba se zaťatými zuby. Každý začátek je těžký. Zase bude líp. Zpátky se vrátit nemůže. Musí přijmout, co jí nabídnou.

Odkašlala si. „U koho mám sloužit?“

Markéta udělala zamítavé gesto. „Špatně jsi mě pochopila. Nejedná se o místo služky. Budeš mít vlastní domácnost!“

„Vlastní? Já… nerozumím.“

„Existuje jistý člověk. Velice slušný. Navíc válečný hrdina! Rád by se oženil, ale nikoho tady nezná. Obrátil se na nás. Mysleli jsme, že byste se k sobě docela dobře hodili. Je to ostatně tvůj krajan.“

Teta se přestala ohlížet na manžela, vzala Annu za ruce a upřeně jí pohlédla do očí. „Věř mi! Je to báječná příležitost!“

Anna v první chvíli necítila nic než ohromení. Vdát se? Za člověka, kterého v životě neviděla? Co to asi musí být zač, když si nedokáže ani najít ženu! Rázem se jí vybavil ošklivý Vaska, budižkničemu se šilhavým pohledem, který obtěžoval všechna děvčata v její rodné vsi. Přestože pocházel ze rodiny dobře placeného funkcionáře, žádná o něm nechtěla ani slyšet. Nakonec mu přece jen sehnali nevěstu, přišla zdaleka a vydržela s ním pouhý měsíc. Pak – peníze nepeníze – utekla zpátky domů.

„Věř mi,“ opakovala teta naléhavě, „je to skutečně výborná partie!“

Anny se vzdor původnímu odhodlání zmocnil neovladatelný strach.

Vytrhla ruce z tetiných dlaní a schovala je do klína. „Budu pracovat, budu vám dávat všechno, co vydělám! Ale to… to ne! Prosím!“

V panice se obrátila na strýce. „Neprodávejte mě, prosím! Udělám všechno, co si budete přát, jen tohle ne!“

Strýc prudce vstal. „Tak a dost! Obě!“

„Ty,“ obrátil se na manželku, „s tím okamžitě přestaň, než ji vyděsíš k smrti! A ty,“ pokračoval směrem k Anně, „se uklidni. Nikdo tě k ničemu nebude nutit! Myslel jsem si, že je předčasné začínat s tím právě teď, ale tvoje teta si to nedala vymluvit. Když už to ale nakousla, musíš vědět, o co se jedná. Skutečně známe člověka, který hledá manželku. Je to válečný veterán, volyňský Čech, který sem přišel se Svobodovou armádou. Utrpěl zranění, za které dostal zájezdní hospodu. Opravdu pěknou, ale na odlehlém místě. Nemá moc příležitostí k seznámení. Hledá slušnou a hodnou ženu, která by dokázala vařit a nevadilo by jí, že se musí odstěhovat z města na venkov. Tvou tetu napadlo, že bys to mohla být ty, ale já znova opakuju, že tě nikdo k ničemu nebude nutit! Je to jasné?“

Hrůza svírající Annino hrdlo poněkud polevila, přesto v ní slova jako veterán a válečné zranění vzbuzovala představu šedesátiletého beznohého ubožáka, který hledá mladou pečovatelku.

„Kolik... kolik mu je?“

Strýc se zarazil. „Cože? To nevím. Ke třiceti?“ Obrátil se na manželku.

„Asi tak nějak.“

Anně se opět trochu ulevilo. Třicet nebylo šedesát, i když ve svém věku považovala i dvacetiletého za „trochu moc starého“.

„A to zranění?“ zeptala se pro jistotu.

Strýc se poprvé malinko usmál. „Má obě ruce a obě nohy. Zranili ho do hlavy. Vyprávěl, že byl dlouho v bezvědomí, dokonce na nějakou dobu ztratil paměť. Ale už je v pořádku. Jen občas trpí závratí.“

Anně vrtalo hlavou, jestli je hodně ošklivý, ale na to se zeptat neodvážila.

„Teď toho už necháme,“ uzavřel debatu strýc. „Pozítří je neděle. Uděláme si pěkný výlet. Je to moc hezké místo asi deset kilometrů za městem. Uvidíš, bude se ti líbit. Jmenuje se to Kamillen Tal.“

„Mílentál?“ zeptala se Anna nejistě.

„Ale ne. Kamillen Tal. To znamená Heřmánkové údolí. Tady jsme na rozhraní bývalých Sudet a lidi tu pořád používají německá jména.“

„Herž... heržmankové údolí,“ pokusila se vyslovit Anna, ale jazyk se jí vzpříčil na nevyslovitelném ,ř‘. „Heržmankové.“

Strýc ji s úsměvem poplácal po rameni. „To se časem poddá, uvidíš.“

4

Vzduch se tetelil horkem, z písčité cesty se při každém došlápnutí zvedal prach a ze sluncem sežehnutých strání zněl ohlušující koncert cvrčků. Letošní červen byl mimořádně žhavý. Úlevu před žárem přinesl až stín úvozu lemovaného jabloněmi. Stromy byly věkem pokroucené a zjizvené, s malými nevzhlednými plody.

„Už tam budeme?“ zeptal se otráveným hlasem Vojta. „Mám žízeň!“

„Za chvíli.“ Strýc sňal slamák a kapesníkem si utíral zpocené čelo. „To je ale horko. Něco přijde.“

„Nesejčkuj!“ Teta pro jistotu přejela pohledem bezmračnou oblohu. „Ať ještě něco nepřivoláš. Je prostě horko. Blaženo, obuj si boty a přestaň se rochnit v tom prachu! Budeš vypadat jako čuně!“

„Už vypadá,“ řekl Vojta a matka se po něm ze zvyku ohnala. Hbitě uhnul.

Třináctiletá Blažena si jich nevšímala. Stála uprostřed cesty a bosýma nohama vytvářela v prachu fantaskní obrazce.

„Blaženo!“

„Mě ty boty tlačej.“

„Tu chvíli to ještě vydržíš.“

„Nevydržím.“

Anna se opřela zády o kmen stromu a zavřela oči. Bylo jí stejné horko jako ostatním, ale nemělo smysl o tom pořád mluvit. Chápala, že sestřenice a bratranec jsou výletem v rozpáleném dni otrávení. Blažena by nejraději trávila den za zataženými závěsy pokoje s nosem zabořeným do knížky a Vojta se chtěl jít koupat k Labi. Jenže teta rozhodla, že se půjde do Heřmánkového údolí, aby se Anna mohla seznámit s válečným veteránem, který hledal manželku.

Od předvčerejšího rozhovoru panovalo mezi Annou a tetou Markétou hmatatelné napětí. Strýc Ondřej se držel stranou. Přesto, co jí řekl, Anna cítila, že není tetiným nápadem příliš nadšen. Zájezdní hospoda v Heřmánkovém údolí…

„Tak vyrazíme,“ řekla teta nespokojeně. „Odpočineme si až na místě. Už to není daleko.“

Blažena s botami v ruce vyrazila jako první, Anna počkala, až všichni vykročí, a pak se teprve vydala za nimi. Ji na rozdíl od Blaženy boty netlačily, ale spíš padaly. Teta jí půjčila starší polobotky, které při rychlejší chůzi sklouzávaly z nohou. Nepomohly ani Blaženou zapůjčené bílé ponožky.

Jak se cíl cesty blížil, cítila Anna stále větší úzkost. Strýc sice řekl, že ji nikdo nebude nutit, ale ona dobře pochopila, že mluví jen za sebe. Připadala si jako odsouzenec vlečený na popravu. Nikdy v životě se necítila tak trapně. Navíc pociťovala stud i za tetu, za její nedostatek lásky, za neomalenost, s níž jí naplánovala další život. Maminčina sestra! Krev není voda, říkávala s oblibou kmotra. Anna teprve teď pochopila, že je to jen průpovídka, žádná lidová moudrost. Co znamená krevní pouto se ženou, kterou nikdy v životě neviděla? A kterou od svých osmnácti let neviděla ani maminka? Pouta se už dávno přetrhala. Anna si už od prvního setkání uvědomovala, že mnohem laskavější je strýc Ondřej, který s ní není vůbec příbuzný.

Loudala se čím dál pomaleji. Ostatní byli daleko před ní, viděla, jak se teta se strýcem o něčem dohaduje, nemohla slyšet, co si povídají, ale podle gest se museli hádat. Zřejmě kvůli ní, protože teta se najednou otočila a netrpělivým posuňkem ji volala k sobě.

„Necourej se!“

Tón jejího hlasu vzbudil v Anně odpor tak silný, že se musela ze všech sil přemáhat, aby nezačala křičet jako malé dítě. „Nepůjdu! Nechci tam! Chci domů!“ Slova ji dusila v krku, ale přes rty nepřešla. Už nebyla malé dítě a navíc neměla na vybranou.

Čekali na konci úvozu. Jak se k nim neochotně blížila, poprvé ucítila tu vůni. Silnou, kořeněnou, důvěrně známou. Heřmánek. Zhluboka ji vdechovala a napětí svírající spánky obručí odporu zesláblo. Přidala do kroku.

Cesta úvozem mírně stoupala a když Anna dorazila na vrchol, otevřelo se před ní údolí. Široké, voňavé, bezpečně stulené do náruče Středohoří. I když neměla náladu na obdivování přírody, krajina ji uchvátila. Tady je ale krásně, pomyslela si s překvapením.

Netrpělivá teta vyrazila s dětmi napřed, strýc počkal, až k němu dojde. „Co na to říkáš, Anuško?“

Poprvé se usmála. „Je tu hezky.“

S úlevou úsměv opětoval. „Jsem rád, že si ti tu líbí.“

Vycítila, že v její odpovědi slyšel víc, než řekla. Jakoby pochválením krajiny dopředu souhlasila s tím, co se po ní chtělo.

Pak už kráčeli mlčky padesát kroků za tetou a dětmi. Stezka mírně klesala a klikatila se mezi kvetoucími keři. Všudypřítomná vůně heřmánku ještě zesílila.

Za poslední zátočinou se před Annou otevřel pohled na jinou část údolí. Středem protékal potok lemovaný olšemi. Stezka vedla k dřevěnému můstku, od něj pak k roubenému stavení s mohutným ochozem typickým pro venkovské domy v tomto kraji.

Trochu stranou pod kaštany stála mohutná pergola, pod ní lavice obsazené nedělními návštěvníky.

„Tohle je zlatý důl,“ řekla teta, která na ně s dětmi čekala na můstku. Anně se zdálo, že v jejím hlase zaslechla stopu závisti. Přišlo jí to směšné a vzhledem k situaci i trochu trapné.

Teta rázně napochodovala až k pergole. Chvíli se rozhlížela a pak se nerozhodně otočila k manželovi. „Není tady!“

„Tak si snad najdeme nějaké místo,“ řekl strýc rázně.

Nesouhlasila. „Měli bysme zajít nejdřív dovnitř.“

„Já mám žízeň,“ řekl Vojta.

„A mně je vedro,“ přidala se Blažena. „Chci si sednout. Už mě bolej nohy.“

Strýc už beze slova zamířil ke vzdálenému stolu, kde zbývalo ještě několik míst.

Anna se vmáčkla na lavici vedle Blaženy. Jak se blížila rozhodující chvíle, žaludek se jí začal svírat nevolností.

„Co budeš pít?“ zeptal se strýc, ale ona jen zavrtěla hlavou.

Očima těkala po lidech pod pergolou, hledala toho, komu ji teta slíbila jako kus inventáře do hospody, ale jediní obsluhující byly dvě staré ženy a patnáctiletý výrostek sbírající prázdné talíře.

„Jo.“ Žena kývla hlavou směrem k domu.