Jaroslava Černá

PŘÍSAHA

Příběh hluboké lásky

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslava Černá, 2010

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-5447-7

Kapitola 1

24. srpen, rok 79 n. l., Herkulaneum, městečko na úpatí Vesuvu

Tržiště hučelo jako roj divokých včel. Výkřiky prodavačů nabízely čerstvé ryby, ovoce i zeleninu a svou všedností uklidňovaly rozladěnou ženu, procházející davem. Ráno jako každé jiné.

Zadívala se do zatím prázdného proutěného košíku, zavěšeného na předloktí levé ruky. Jak to, že se dnes nemůže na nic soustředit? Proč není schopná jako vždy vybrat dvě tři ryby, aby měl muž po celodenní dřině na stole pořádné jídlo?

Když pocítila v nohou jemné zachvění, zastavila se a položila pravou ruku na veliké břicho. Tím to bude. Dítě je neklidné, hází sebou jako klubko hadů. Už chtěla pokračovat v chůzi, ale vibrace v nohou se ozvaly znova. Pod nohama se jí zachvěla samotná země.

Zvedla hlavu k hoře, která čněla nad městem jako jeho věčný strážce. Obláček nad vrcholkem, po ránu bílý, se teď zabarvil dorůžova, okraje ostře ohraničovala oranžová linka. Už někdy měl takovou barvu? Zamyslela se žena a uvědomila si, že právě to ji zneklidňuje. Ta hora ožívá! Stejně jako její dítě v břiše… není vyhnutí, až přijde čas, musí se dostat na svět. A z hory v dálce cítila totéž. Něco z hloubky otevřeného jícnu se dralo ven stejnou silou rodícího se dítěte a nevyhnutelně, aby každý věděl, že je zde, že žije.

Copak to nikdo z ostatních lidí necítí? Rozhlédla se kolem, ale viděla jen skupinky známých žen kolem dřevěných pultů, zaujatých nákupy a kvalitou zboží. Znovu zvedla pohled k vrcholku hory v dálce. Oranžová linka byla širší, zářivější, oblak větší. Ale žádné další chvění v nohou už necítila. Přesto se nemohla uklidnit. Obešla krámky, ve kterých obvykle nakupovala, na košík konečně zaplněný až po okraj jídlem ještě položila čerstvý pecen chleba a spěchala domů.

„Ženo, mlč! Už zase slyšíš trávu růst?“ rozkřikl se na ni manžel, když se mu svěřila se svými obavami. Mlčela. Copak může za to, že cítí více než ostatní?

Dívala se, jak míchá v kádi zářivý odstín oranžové barvy, a znova se jí vybavilo zabarvení mraku nad horou. Manžel neměl rád, když ho rušila při práci, a měl pravdu. Ve městě nebyl lepší barvíř. Nikdo nedokázal namíchat zářivější barvy a on své tajemství nikomu neprozradí. Ale teď jim bohové konečně požehnají synem a on bude mít pomocníka. Žena stála ve dveřích dílny a sledovala, jak manželovi stékají po tváři potůčky potu.

„Dnes je nebývalé dusno,“ prohodila smířlivě, „a i náš syn je dnes neklidný.“

„A tím to je,“ zvedl k ní manžel hlavu. „Až porodíš, zase se zklidníš. A teď mě nech pracovat a věnuj se plotně.“ Uzavřel hovor a už si jí nevšímal.

Žena ještě chvíli stála ve dveřích dílny.

Manžel má pravdu. Ještě nenadešel čas, kdy má dítě přijít na svět, a ona už má břicho, které sotva unese. Pomalu se otočila a chystala se vyjít na malý dvorek, když ji prudké zachvění pod nohama donutilo chytit se rámu dveří. S hrůzou v očích obrátila hlavu k manželovi. Copak to necítí? Cítil! Ztuhl v pohybu a zíral na malé vlnky, které ozdobily hladinu tekutiny v kádi.

„Hora ožívá,“ pronesl tiše. „Ale jistě se není čeho bát, copak by to bylo poprvé?“ Pokusil se přesvědčit sebe i manželku. Když po chvíli zase našel ztracenou rovnováhu, otřel si rukávem kapky potu z čela a zastrčil za ucho pramen vlasů zvlhlý potem.

Barevná hladina v kádi se uklidnila, stejně jako barvířova tvář, odrážející se v sytě oranžovém odstínu.

Uklidnilo se i dítě, které žena nosila pod srdcem, teď zaměstnaná přípravou jídla ve stínu dvorku.

Ale nikdo netušil, že zdánlivý klid v nitru probuzené hory je předzvěstí událostí, které nikdo z obyvatel tří městeček ani jejich předků, žijících na úpatí Vesuvu, nepamatuje.

Herkulaneum, město podle pověsti založené samotným bájným hrdinou Herkulem, nebylo nejkrásnější, nebylo ani největší v oblasti Kampánie pod Vesuvem, ale bylo pro své obyvatele tím nejpříjemnějším místem k životu. Na západní straně omývaly břehy a přístaviště vody Neapolského zálivu plné ryb, z východního směru na ně zhlížel vrcholek posvátné hory, věčně zahalený do bílého obláčku.

Úrodné svahy hory byly pro lid požehnáním. Nikdo netrpěl hlady a kdo měl zdravé ruce a nohy, pracoval na polích, sadech nebo vinicích. Rybáři měli každý den sítě plné, a tak byli nasyceni i ti nejubožejší ze čtyř tisíců obyvatel malebného a klidného městečka.

„Nám jsou bohové nakloněni, my už nemusíme prosit o jejich přízeň,“ holedbali se často muži nad poháry vína v krčmách.

A ti bohatší, ti nemuseli ani hnout prstem a špinit pěstěné ruce. Všechnu práci doma i v zahradách zastávali otroci, a tak si patriciové krátili dlouhou chvíli mudrováním ve veřejných lázních a divadlech, chrámech bohů i v soukromých lázních s kněžkami lásky. A když zatoužili po ještě větším rozptýlení a útěku od všedních dnů, nechali se dovézt do Pompejí, honosného města hříchu, jak ho v žertu nazývali. Plnými hrstmi tak užívali veřejně i ve skrytu noci všech slastí, všech neřestí, které rozmarné městečko boháčům nabízelo.

A tak Pompeje, Herkulaneum a Stabie, tři města na úpatí Vesuvu, nikdy nespala, dnem i nocí užívala hojnosti světa a chlubila se přízní bohů, kteří jim žehnali ze samotné posvátné hory.

Dnešní noci ale neměl usnout vůbec nikdo. Nejen ti, kteří se vydali za zábavou, do divadel, domů lásky nebo jen se opít s přáteli, ale ani dělníci, řemeslníci, rolníci a rybáři neměli dnešní noci odpočívat spravedlivým spánkem.

A ani žena barvíře, s dítětem pod srdcem, neměla být výjimkou.

Kapitola 2

Bylo dusno k zalknutí. Nedýchatelný vzduch se tetelil v uličkách města a ani západ slunce nepřinesl úlevu. Vedro přikrylo město jako neviditelný poklop.

Barvířova žena sotva vláčela nohy. Břicho ztěžklo a táhlo ji k zemi. Vešla do domku a zalapala po dechu. Nehybný vzduch v místnosti byl hmatatelný a ulpíval jí na těle v podobě kapiček potu. Posadila se na postel v rohu, břicho se poslušně položilo na pevná stehna. Pod dlaněmi a tenkou látkou šatů cítila neklidné pohyby dítěte. Těžce se nadechla a pomalu se položila na bok.

Manžel vešel do místnosti a nechal dveře dokořán. „Snad přijde bouře, nehne se ani lístek na olivovníku a je tak zvláštní ticho… není ti dobře, ženo?“

„Nemohu dýchat, vzduch mě pálí v krku a dítě vyvádí,“ povzdechla žena z lože.

„Nejen dítě, i zvířata jsou neklidná, něco je ve vzduchu,“ muž namočil plátno do vody ve džbánu, přisedl k manželce a pomalu jí otíral bledý obličej, pokrytý vrstvou potu.

Najednou se zaposlouchal, ruka mu ztuhla. Někde hluboko pod nohama spíš ucítil, než uslyšel zvláštní, hrozivý hukot.

„Co je to?“ zašeptala žena vyděšeně, „tak přece nezní přicházející bouře!“ Chytila manžela za ruku, která byla pořád bez pohybu.

„Půjdu se podívat ven,“ muž vstal, ale žena se ho držela jako klíště. „Nechoď pryč, neopouštěj mě, bojím se, cítím, že se blíží něco hrozného!“

„Ženo, mlč!“ okřikl ji manžel a snažil se vymanit z pevného sevření. Tlumený hukot pod nohama náhle přešel v dunění a on jasně ucítil, jak se všechno zachvělo. Jejich malý dům, domov, který měl konečně zaznít dětským pláčem a smíchem, se otřásl v základech. A ve stejném okamžiku do místnosti pronikl hluk z ulice. Výkřiky lidí plné údivu, hrůzy a zoufalství v okamžiku rozezněly dosud tichý podvečer. Ženě se hrůzou rozšířily panenky, ale neměla už sílu manžela zadržet.

Vyplašený muž vyběhl do davu na ulici, a když zvedl hlavu k posvátné hoře nad městem, musel přidat svůj výkřik k zoufalství ostatních. Ale pak s ním dav smýkl, postrčil ho ulicí, zacloumal jím a hnal ho od hrůzostrašného divadla jižním směrem.

Až na konci široké, hlavní ulice se dokázal z davu vymanit, přitiskl záda do kamenného výklenku dveří a zvedl oči.

Hora hořela! Oheň se valil z vrcholku po úbočí jako rozeklaný jazyk samotného ďábla a žhnoucí útroby pekla osvětlovaly načervenalým světlem široké okolí. Země se chvěla a podrážela nohy běžícím lidem. Před barvířovýma očima lidé zakopávali jeden o druhého a kdo upadl, neměl šanci vstát. Skončil ušlapán v prachu.

„Bohové, odpusťte… co se to stalo?“ sepjal muž ruce před hrudníkem a přemýšlel, kudy se vrátí pro manželku. Proti proudu davu v panice neměl šanci. Zíral na oživlou horu chrlící oheň a dým, na tváři cítil žár ohnivého moře a v bezradném nitru začínal mít jen jednu, jedinou jistotu. Není šance se vrátit! Není šance dále žít.

Co se to s námi stalo? Vytřeštil oči na ženu s dítětem v náruči, která skončila pod koly krytého vozu.

Pak pochopil.

„Zachraň se, kdo můžeš!“ Vozka na kozlíku povozu práskal bičem nad hlavami koní i lidí. Všechno mu bylo jedno. Dostal příkaz rychle vyjet z města, za jakoukoliv cenu zachránit život svého pána a rodiny.

„Ustupte z cesty!“ řval muž, i když bylo jasné, že ustoupit není kam. A barvíř pochopil, že zpět nemůže. Vrátit se, znamenalo jistou smrt v ohnivém pekle. Měl jedinou možnost. Nechat se nést prchajícím davem, pokud chtěl zachránit alespoň vlastní holý život. Už se chystal vyběhnout a připojit k živému proudu, když se vedle něj do výklenku dveří přitiskl kněz. A sotva nabyl rovnováhu, zvedl sepjaté ruce nad hlavu, pohled upřený k posvátné hoře: „Stůjte! Zastavte se a přijměte trest za bezbožný život, který jste vedli, vyslechněte svůj ortel!“

„Kdyby zastavili, všichni zemřou!“ zařičel na kněze barvíř. „Ať se aspoň někdo zachrání před peklem, které je nám v patách!“

Kněz k muži stočil zrak, na tváři úšklebek. „Přišel den zúčtování a všichni budou pykat za své hříchy, za bezbožný život, a kdo neuprchne před půlnocí, najde v ohni pekelném svou smrt.“ Pak obrátil tvář k nebi, které bylo najednou černé a tak blízko, že hrozilo, že se snad na ty, kteří utíkali před žhavým proudem, celou silou zřítí.

V té chvíli barvíř pochopil, že boží muž říká pravdu. Utéct před rozzlobenou horou, přinášející smrt, byla jediná šance na přežití. Přesto se nedokázal přidat k prchajícím lidem, v myšlenkách byl u své manželky a nenarozeného syna. Nemůže je tam nechat!

Rozhodnutí mu pročistilo hlavu. Mohl se nechat dosmýkat davem na konec ulice a pak se postranními uličkami vrátit. Ale kdo ví, jak to vypadá v jiných částech města? Pak si všiml, že dav prořídl. Nebyl čas váhat, a tak se podél zdí domů lemujících cestu začal prodírat opačným směrem, proti všem ostatním. Vyhýbal se pohledům do vytřeštěných očí, které míjel, nechtěl slyšet výkřiky hrůzy pobízející ke spěchu. Chtěl jenom jedno. Vrátit se k ženě a zachránit ji i dítě před tekutým ohněm, který se valil na město.

Ještě se zdaleka nepřiblížil ke svému domu, když ho v běhu zastavila neproniknutelná, tmavá stěna. Do cesty se mu postavil černý mrak, ze kterého létaly žhavé jiskry. Zastavil se a ochromený zíral na postavy, které hořící padaly k zemi. Náhle měl v sobě ticho a pochopil, že dál jít nelze.

Už se vrátit nemůže. Černý mrak na něj narazil silou padajícího kamene, nedovolil mu dýchat a kousky žhavého popela se mu propalovaly do těla. Cítil, že mu začaly hořet vlasy, že hoří celý. Při posledním nádechu se mu ohněm naplnily plíce. Klesl na kolena s vědomím, že už nikdy nevstane.

Než ho těžký mrak přitiskl k zemi, byl mrtvý.

Tělo barvíře tak zůstalo ležet mezi doutnajícími a hořícími postavami obyvatel městečka v prachu cesty a žhavý popel je pomalu zasypával, aby po staletí nikdo nezjistil, jak velký byl hněv bohů sídlících v samotném jícnu sopky Vesuv.

Žena se dovlekla k přístavištím na západním pobřeží.

Přesto že měla každou chvíli pocit, že už dále nemůže, že zde zemře, napjala všechny síly a pokoušela se uvažovat. Za ní žhnula ohnivá řeka, před ní bylo moře, voda! A nad ní neproniknutelný mrak, který hrozil spadnout a zakrýt město zalité žhavou lávou.

Seběhla v předklonu na úzkou, kamenitou pláž, ale dále nemohla. Zůstala stát, pomalu se otočila, kotníky jí ochlazovaly přílivové vlny. Jako zkamenělá hledala očima obzor města.

Viděla však jen hustý, neproniknutelný dým, který se k ní neúprosně blížil, a ze kterého probleskovala rudozlatá barva ohně. Nebe se spojilo se zemí a oheň, který dnes na ně na všechny vychrlila hora, se brzy spojí s vodou. Zrak jí padl na strmý břeh po levé ruce. V něm byla vyhloubena malá sklepení, překladiště ryb, a před nimi přístavní mola.

To je jediné místo, kde se mohu skrýt, pomyslela si žena a šplhala hned k prvnímu otvoru. Když se dostala dovnitř, pocítila úlevu. Byl zde příjemný chládek a jen vzdálený hukot rozezníval kamenné stěny sklepení. Vysílená žena se dovlekla do kouta, schoulila se do klubíčka a rukama objala břicho.

Nepochybovala o tom, že všichni, kteří nestihli z města utéct, nepřežili.

A věděla, že jestli ji zde zaplaví oheň z hory, nepřežije taky.

„Bohové,“ objímala své nenarozené dítě, „jestli mám zemřít společně s ostatními a je to vaše vůle, ať se stane… ale zachraňte prosím mého syna!“

Pod tlukoucím srdcem, pod kůží na břiše cítila tepot nového života… a s tím vědomím se propadla do milosrdného nevědomí.

Kapitola 3

O tři dny později

Nad zálivem vládlo hrozivé ticho. Nebývalé ticho.

Tři města na úpatí sopky nežila jako vždy výkřiky prodavačů na tržnicích, neznělo zvonění motyk v zahradách a na polích, nešuměly stromy v olivovníkových sadech.

Města byla mrtvá.

Jediný, kdo dýchal slábnoucím dechem smrti, byla hora. Po tom co vychrlila na údolí pod sebou žhavou lávu a pod vrstvou popela pohřbila všechno živé, její síla se uklidnila. Slabý proužek dýmu, líně se vinoucí z kráteru, se odevzdaně nechal rozptylovat mírným vánkem. Hora se vybouřila a chystala se na budoucí staletí uložit k spánku.

Dech slábl i ženě, ukryté v tmavém překladišti páchnoucím rybinou. Otevřela oči po dlouhém spánku a překvapeně bloudila pohledem šerem místnosti. Z kamenů ve zdech k ní pronikala vlhkost a chlad. Pokusila se natáhnout skrčené nohy, ale všechno ji bolelo, každý pohyb jí vysával z těla poslední zbytky sil. Bylo jí špatně z hladu a jazyk se jí žízní lepil na patro.

Netušila, kde je, jak dlouho tam je a proč se ocitla ve tmavém, nepohodlném sklepení. Marně pátrala v paměti. Pak zjistila, že se jí hýbe obrovské břicho, které pořád pevně objímala oběma rukama, a pochopila, že bude mít dítě.

Zaměřila se na otvor, kterým dovnitř pronikalo světlo, a rozhodla se, že se k němu vydá. Pomalu, pomalounku se plazila ke vchodu, nohy i ruce pohybem ožívaly, ale v hlavě měla pořád prázdno.

Pokusila se vstát. Vyhlédla ven a zarazila se. Kde to jsem? Všechno, kam jen dohlédla, bylo šedé jako popel. Hrábla rukou do hmoty u nohou. To je popel! Nic nechápala.

Před ní, za krátkou šedou pláží se leskla vodní hladina, zabarvená stejnou šedí jako všechno kolem ní. Opatrně se vydala k vodě. Až těsně u hladiny ucítila pod nohama pevnou zem a přestala se bořit do navátých závějí. Vlny jí omývaly nohy, stejně jako omyly krátký pás pobřeží.

Otočila se zády k moři a zkoumala krajinu před sebou. Neviděla ale nic, co by jí napovědělo, kde může být, kde se to ocitla. Před sebou měla pusté pobřeží, pokryté stejnou šedočernou hmotou, kterou prošla. Nikde ani živáčka, nic, co by nasvědčovalo tomu, že zde někdo žije, bydlí.

Jak jsem se sem dostala a co tady dělám? Žena marně pátrala v paměti a hledala očima něco, co by jí napovědělo… a pak se jí oči zastavily na vrcholku hory, která čněla v dálce nad celým nehostinným pobřežím. Vzpomínka jí projela hlavou jako blesk.

Kde jsou všichni?! Kde je naše město?! A kde je můj manžel? Každá otázka v ní probouzela vzpomínky a nekonečné zoufalství, které ji srazilo na kolena.

Pak ucítila bolest, stejně prudkou a neúprosnou jako poznání, že je sama, opuštěná a odsouzená k smrti. Vzpomněla si, že prosila rozzlobené bohy, kteří poslali zkázu na jejich města, aby ušetřili její dítě. A bohové ji vyslyšeli, ale odsoudili ji i syna k smrti hladem! Co tady, v té pustině, budeme jíst? Jak přežijeme? Další ostrá bolest už ji nenechala na pochybách. Dítě se dere na svět…

Kapitola 4

O tři hodiny později

Svalnatí otroci, desítky vesel a jeden dlouhý bič stačil k tomu, aby galéra klouzala po hladině jako šíp.

„Můžeme klidně blíž, hora už je jako jehně, už nám nic nehrozí,“ promluvil jasným hlasem kapitán lodě z můstku a podal dalekohled jednomu z důstojníků.

„Zakotvíme co nejblíže u pobřeží a podíváme se, jestli jsou zvěsti, které se k nám dostaly, pravdivé.“

Pozoroval břeh pevniny, pomalu vystupující z mlžného oparu. Nikdo zprávám o katastrofě v zálivu nechtěl uvěřit, a kdo uvěřil, bál se k místu zasaženém pekelným ohněm přiblížit.

„Není nic vidět,“ ozval se důstojník při pohledu na bezbarvou zemi, která se konečně vyloupla z mlhy. „No právě, hlupáku,“ odpověděl tvrdým hlasem kapitán. „Města a vesnice, které zde byly, výbuch sopky zasypal! Spálil, zalil ohněm… a to, co zůstalo, je vrstva popela. Tak je to pravda! Lidé, kterým se nepodařilo uprchnout, byli spáleni za živa, pohřbeni ve svých domovech… není po nich ani památky. To tedy budeme mít v Římě co vyprávět!“ Přejížděl pohledem nekonečnou pustinu.

„Nemá smysl kotvit, nic jiného neuvidíme,“ rozhodl se kapitán po chvíli a chtěl dát pokyn kormidelníkovi ke změně směru.

„Počkej… podej mi dalekohled!“ zarazil se a zaostřil na břeh. „Je tam nějaká postava, někdo tam leží… a vstává! Někdo přežil! Spusťte člun!“

Než ale člun s námořníky doplul ke břehu, postava se znova ve výkřiku zhroutila.

Čtyři námořníci, otrlí muži, zvyklí na cokoliv, ale teď zaskočení, položili na dno člunu těhotnou ženu.

„Ta žena rodí!“ vykřikl důstojník, když ji vyzvedávali z loďky na palubu velké galéry.

„Ta žena umírá,“ poznamenal suše kapitán, ale nechal ji donést do jedné z kajut a poslal k ní lodního lékaře.

„Nevím, jestli bude mít sílu dítě vytlačit,“ zapochyboval lékař, ale žena náhle vytřeštila oči a vykřikla. A lékař jménem Markus pak už nevnímal nic jiného, než rychle postupující porod. Jako by žena napjala všechny síly jen do toho, aby přivedla dítě na svět.

„Je to chlapec, pěkný, zdravý chlapec, trochu drobný, ale…“ větu nedokončil. Žena znova vykřikla a nepřítomné oči byly plné bolesti a strachu.

„Co se to děje?“ zabrblal Markus a znova se sklonil k otevřenému klínu. Ještě jeden výkřik a objevila se další hlavička. Pak vysílené vzdechy a už držel na rukou další dítě.

„Bohové! Ta žena porodila dvojčata! Dva chlapce. Zavolejte kuchaře, ať přinese teplou vodu. A nějaké hadry!“ Usmíval se překvapeně na novorozence. „A pošlete mi nějakého šikovného pomocníka.“

Po chvíli oba chlapce ošetřil, zavinul do plátna a chystal se je položit k matce.

Zarazil se. „Paní!“ křikl na ženu, ale ta nereagovala. Nechtěl věřit tomu, co viděl, ale co mu bylo jako lékaři jasné. „Paní, porodilas dva zdravé syny! Neumírej, kdo se o ně postará?“ Snažil se ženu přesvědčit, ale věděl, že je všechno marné. Do kajuty vstoupil kapitán lodi, rozpačitě pohlédl na novorozence, pak na lékaře, který jen pokrčil rameny.

Žena otevřela na kapitána bezbarvé oči a promodralými rty zašeptala: „Bohové je ochránili… nedovolili jim zemřít… a bohové se o ně postarají.“

Žena už oči nezavřela a kapitán měl pocit, že i když jsou mrtvé, pořád se na něj s němou prosbou dívají.

„Postarej se o ně, ti chlapci musí přežít,“ pronesl zaraženě.

Přistoupil k ženě, zatlačil jí oči a na čelo udělal znamení kříže. „Pohřběte ji do vody v zálivu,“ přikázal a vrátil se zpět na kapitánský můstek, aby vydal pokyny k vyplutí.

Nad zády otroků zasvištěl bič a desítky rukou se opřely do vesel. Zvuk šplouchající vody brzy utichl a mrtvolné ticho nad zálivem už nic nerušilo.

Kapitola 5

Současnost

V pokoji byl příjemný klid, jen tikot hodin měřil čas, který se pro dvě ženy na chvíli zastavil.

Lenka, která právě dovyprávěla začátek příběhu z hluboké minulosti, bloudila chvíli nepřítomně zamlženýma očima po pokoji.

„Kde jsem to byla? Kam jsem se to dostala a proč?“ Lenka zaostřila pohled na kamarádku Danu, regresní psychoterapeutku.

„Bylas v městečku, které zničil výbuch sopky, a vybavuješ si podrobnosti. Hlavně si to pamatuj, asi to má pro tebe nějaký důležitý význam a určitě to není konec.“

„Pamatuju si úplně všechno, ale jak je to možné? Nechápu to,“ vrtěla nevěřícně hlavou.

„No, jak vidíš, možné to je, dostala ses do jednoho ze svých minulých životů, který je pro tebe asi hodně důležitý, tedy v souvislosti s tím tvým přítelem.“

„Ale jak to spolu všechno souvisí?“

„To zatím nevím, musíme to dodělat, projít ten tvůj minulý život celý a zjistit, co se odehrálo dále, co se tam mezi tebou a Herbertem stalo, abys mohla pochopit váš současný vztah,“ vysvětlovala Dana a pak se celá vyplašená podívala na hodinky. „Asi jsme to neměly začínat, já za chvíli odjíždím někam do lesů na chatu, víš, pravidelně se s kolegyněmi terapeutkami scházíme a předáváme si zkušenosti z regresí. Tentokrát to může být hodně zajímavé, takže hned jak se vrátím, domluvíme se a budeme pokračovat, souhlasíš?“

„A nemohla bych jet s tebou?“ zeptala se Lenka nesměle.

„No, to je dobrý nápad,“ reagovala Dana okamžitě. „Nakonec, proč ne, vítáme mezi sebou každou dobrou bytost, jen nevím, jestli budeme moct pokračovat v regresi… no, uvidíme, nebudeme nic plánovat, ale já už si musím začít balit batůžek, takže…“

„Mě Herb samotnou vlakem nepustí, přesvědčím ho, aby mě za vámi přivezl,“ rozhodla se Lenka.

„Tak tady máš plánek, já už ho znám zpaměti,“ podala jí Dana kus papíru. „Není to zase tak daleko, ale říkal kámoš, že daleko od lidí a na samotě někde v lese, tak jsem sama zvědavá.“

„Jo, bezva, zavolám ti,“ do Lenky jako by vjela nová energie, jen netušila, jestli z příběhu z minulého života, nebo z radosti, že vypadne z domu. Rychle se rozloučily, Lenka odešla a Dana začala zmateně cpát do batůžku věci na tři dny v lesní chatě.

Kapitola 6

Na prahu chaty seděly dvě ženy.

„Který chytrák něco takového vymyslel?“ řekla ta, co vypadala o trochu starší a tělnatější, v hrdle jí zabublal utajovaný smích a vyfoukla dlouhý kouř. Podívala se na žhavý konec cigarety. „To je asi jediné, čím si tady v noci budeme svítit.“

„To byl, Danuško, tvůj další stupidní nápad,“ naštvaně se ozvala druhá z žen a kategoricky svoji cigaretu típla o kamenný schůdek. „Tady přece nemůžeme být, já si do té postele nelehnu. To jsme se mohly setkat doma a být v pohodě, já ti něco řeknu, to už pro mě není… jak chceš být bez elektriky a co budeme jíst?“

„Pavli, neblbni, copak jsem tušila, kam to jedeme? Byla jsem ráda, že můžeme vyrazit z města do divoké přírody. A to měl zase kámoš pravdu, to musíš uznat. Nikde nikdo, jenom šumění lesa a větru ve skalách…“ Dana se zasnila a podepřela si rukou bradu. „No představ si, budeme se živit lesními plody, zhubneme, pít budeme vodu ze studánky, zdravou a čistou…“

Pavla vstala. „No, divoko by tady bylo. A ta studánka je kde?“

„No někde tady, kolem,“ postavila se i Dana a opatrně obcházela chatu vysokou trávou. „Hele, mám ji,“ zavolala po chvíli.

„To je studánka? To je čůrek, který teče bůhví odkud. A než nám nateče do hrnce, umřeme žízní.“ Pavla se od studánky otočila a zadívala se na dřevěný příbytek, kde měly společně strávit prodloužený víkend. „Teda řeknu ti, ta už má lepší časy za sebou.“

„No, to my taky, co se týká zevnějšku, ale nikdy nevíš, co se skrývá uvnitř. Bůhví co v sobě ještě odhalíme, na jaké hodnoty v takovém prostředí přijdeme,“ a v Daně zase zabublal smích, ale tentokrát ho nezadržovala. „Dejme se do toho, chatu zkusíme trochu uklidit, mrkneme, jestli se v těch postelích dá spát, a když ne, budeme spát pod hvězdami. A už nehuč a rozdělej oheň, opečeme buřty.“

Po hodině se atmosféra úplně změnila. Dana a Pavla seděly spokojené u mírného ohníčku před chatou, pusy mastné od špekáčků, v kotlíku se vařil čaj. Pavla si ani neutřela tmavé šmouhy kolem rtů a už si zapalovala cigaretu. „Teda, tady je ale nádherně,“ vyfoukla spokojeně mrak dýmu a hledala místo, kam by se položila do trávy.

„No vidíš, je to jasné, tady jsme měly být, vypadnout z toho vedra ve městě a hledat v lůnu přírody podstatu samotného bytí,“ zafilozofovala Dana a vyvrátila se vedle špalku do trávy. Ruce založila za hlavu. „To bude noc! Země pod námi a hvězdná obloha nad námi.“

„Holky dorazí až zítra?“ zeptala se Pavla. „Chudinky, ty ještě neví, co je čeká, řeklas jim, ať si vezmou spacáky?“

„Jasně, spacáky, kartáčky na zuby, a nějaké jídlo.“ Dana ležela, oči zavřené. „Slyším jen tiché šumění lesa, zpěv ptáků a zurčení studánky, les pod skálou bude naším příbytkem… z toho by se i Foglar posral…“ obě se rozesmály.

„Možná blbnu,“ zvedla Pavla hlavu, „ale já slyším přijíždět auto.“

„To blbneš, konečně jsi na to přišla,“ poznamenala Dana bezbarvě, ale najednou to uslyšela taky. „Fakt sem něco jede!“ Posadila se a pak se plácla do čela. „Ježíš, já jsem ale blbá, promiň, úplně jsem zapomněla. Přijede jedna moje kamarádka, má problémy a potřebuje vypadnout z domu, tak jsem ji mezi nás pozvala, třeba jí můžeme pomoct.“

„Takže se bude pracovat?“ zeptala se Pavla líně. „Vůbec se mi do regresí nechce, teda dnes ne.“

„Já jsem s ní regresi dnes ráno začala,“ vysvětlovala Dana, „a řeknu ti, vypadá to na krásný příběh, ale moc jsme toho nestihly, musí se v tom pokračovat a celé dokončit. Když se nám bude chtít, můžeme se do toho dát třeba společně. A Lenka sama chtěla jet s námi, tak jsem ji pozvala, když jsem viděla, v jakém je stavu.“

„Tak tos udělala dobře,“ zvedla se Pavla z trávy a sledovala auto, pomalu přijíždějící neudržovanou lesní cestou. Mezi zuby líně přežvykovala konec dlouhé traviny.

„No, snad nejede i s manželem?“ Dana se posadila a vyplivla své vlastí, už rozžvýkané stéblo. Pak obě sledovaly dvojici v luxusním autě. Žena bez pohybu seděla a jen zaujatě sledovala okolí, zatímco muž chvíli upřeně zíral na chatu a pak rozrušeně a dlouze ještě za volantem už stojícího auta řečnil.

Po chvíli se otevřely dveře u spolujezdce a první vystoupila obrovská kytice rudých růží, hned za nimi moc hezká žena, tak něco mezi pětatřiceti a čtyřiceti, doprovázená proudem přesvědčivých slov ze strany řidiče.

„Je to Lenička, no fakt, holka dojela, to je bezva,“ zvedla se Dana a chtěla jí vyrazit naproti. Po pár krocích se ale zastavila. Muž mezitím rychle vystřelil z auta a dveře nechal otevřené. „Nasedej, vracíme se domů, já tě tady prostě nenechám,“ oběhl předek vozu k Lence a tlačil ji zpět na sedadlo. Ta se mu ale vysmekla a s úsměvem si prohlížela kouzelné místo v lesích.

„Dano!“ zamávala a chtěla se k ní rozběhnout.

„Ty mě, zlatíčko, neslyšíš?“ zastavil ji jemně muž. „Říkám, nasedej, tady nezůstaneš, to je hrůza… Ahoj!“ prohodil naštvaně k holkám, prošel kolem nich a nakoukl do pootevřených dveří chaty. „Tak to je katastrofa, v takovém prostředí tě nenechám.“ Otočil vypínačem a začal hučet něco o demolici, nebezpečí a bezdomovcích.

„Manžel?“ mrkla na Lenku Pavla.

„Ne,“ zavrtěla Lenka hlavou a schovala obličej do růží.

„Přítel?“ vyzvídala dál Pavla.

„Bývalý, nedávno jsme se zase rozešli.“ Lenka nasadila útrpný obličej.

„Tak to je úplně jasné,“ vložila se do hovoru Dana. „Vy jste opravdu dvojice, která se rozešla, je to na vás vidět,“ zašklebila se.

„No vážně, už jsme se rozešli mockrát, ale teď je to definitivní, jen Herb to jaksi nechce pochopit.“

„Herb?“

„Zkrácený Herbert,“ vysvětlila Lenka a bylo vidět, že čeká, až se bývalý přítel vybouří a vypovídá. Konečně vyšel z chaty.

„Leňuško, měj rozum, tady zůstat nemůžeš, nejde elektrika, ty postele jsou hnusné, jak tady budeš bydlet a pořádně jíst?“ A přistoupil k ní, vzal ji do náruče a opatrně políbil do vlasů. „Vrať se se mnou domů, zlatíčko, já ti ten výlet vynahradím nějak jinak, uděláme, co budeš chtít, a víš, jaké máš zdravotní problémy, co když se ti přitíží, něco se stane, prosím, nezůstávej tady.“ Pustil ji z náruče a vytáhl z kapsy sportovního saka mobil. „A není tady vůbec žádný signál!“ dodal vítězoslavně, přesvědčený, že to je argument, kterému už se nedá odporovat.

„No, to je dobře, aspoň budeš mít klid,“ namítla lhostejně Lenka.

„Právě že nebudu a ty to dobře víš, zblázním se strachy, když si představím, co všechno se ti tady může stát!“ Herbertův hlas už začínal znít zoufale a Dana si všimla, že to s Lenkou jaksi ani nehnulo.

„Zlato moje, já tady s holkama zůstanu, už jsem se rozhodla, tak se s tím smiř. A pomůžeš mi vynést věci z auta?“

„To víš, že ano.“ Herbert byl najednou jako zpráskaný pes. A  psíma očima pořád na Lence visel a čekal, že si to ještě rozmyslí.

Lenka si ale v klidu sedla k ohni na jeden ze špalíků mezi Danu a Pavlu a jen sledovala, jak Herbert znechuceně vynáší věci z auta a skládá je za dveře chaty. Dana s Pavlou seděly jak opařené, protože první, co vysmýkal z kufru auta, byl koš plný jídla.

„Sušenky. A čokoládové,“ tiše zajásala Dana, když rozeznala balíčky úplně nahoře. Ale Herbert ji uslyšel. „Leňuška je má ráda,“ zafuněl pod tíhou koše. „A je jich dost, neboj,“ podíval se těma oddanýma očima na Lenku. Potom vytáhl velkou sportovní tašku, hned z ní vyndal spacák, rozepl zip a přehodil ho Lence přes záda.

„Je dnes horko, co?“ Dana zadržovala smích, když spacák po lehkém, nenápadném pohybu sjel Lence z ramen.

„Taška je plná teplých hader a kosmetiky, budeme se mít dobře,“ špitla Lenka holkám.

„Já ti to vybalovat nebudu, ale tady máš baterku, baterie jsou tam nové, tak ti vydrží…“ Herbert konečně a definitivně rezignoval.

„Hmm, dnes bude dlouho světlo a je jasná noc, ani baterku potřebovat nebudeme,“ poznamenala Dana a bylo vidět, že se dobře baví.

Herbertův mrazivý pohled ji donutil ztichnout, ale zase bublala a Pavla se bála, že se hlasitě rozřehtá.

„Nedráždi ho,“ sykla Lenka, „nebo neodjede.“ Rychle vstala. „Jsi hodný, zlato, ale už se o mě neboj, já to zvládnu,“ a tlačila ho nenápadně k autu.

Herbert se posadil za volant, ale nohy ještě nechal venku. Držel Lenku za ruce, cosi jí pečlivě vysvětloval a ona kývala a něco slibovala tak dlouho, až se uklidnil, práskl dveřmi, motor zapředl a za chvíli byl pryč.

„Víš, já mít tak úžasného chlapa, tak ho nechám, ať mě nosí na rukou,“ začala po chvíli hovor Pavla, když už nebylo slyšet zase nic jiného než šumění lesa a podvečerní pípání ptáků.

„No jo, jenže on mě nosí na rukou už skoro patnáct let a mně za tu dobu nějak zakrněly nožičky… a kdyby jenom nožičky.“ Pronesla Lenka se snahou o vtípek, ale zasmála se jen Dana. „Promiň, já se ti nechci smát, ale netušila jsem, že takoví chlapi ještě chodí po světě a že zrovna ty jsi na takového narazila. Co ty růže?“

„No, ty mi koupil při nákupech před odjezdem, když se rozhodl, že někde v lese bez pořádného jídla a kytky nepřežiju. Jen tak, to on dělá.“

„To on dělá? On ti kupuje kytky jen tak?“ Nevěřícně zavrtěla Pavla hlavou. „Co by za to každá normální ženská dala, kdyby ji manžel nosil na rukou a kupoval jí kytky.“

„Není to manžel, je to přítel! A rozešli jsme se!“ zdůraznila Lenka.

„No a to je na tom to nejzajímavější,“ zamyslela se Pavla. „Když si to tak promítám v hlavě, vy se vlastně rozejít nedokážete. Mezi vámi je nějaké zvláštní pouto a bylo by úžasně zajímavé se na to podívat v regresi, co se mezi vámi v minulosti stalo, k čemu došlo.“ Podívala se na Danu. „Půjdeme do toho?“

„Jasně, říkala jsem ti, že už jsme dopoledne začaly, Lence to jde samo,“ souhlasila Dana. „Ale možná by bylo lepší si napřed vyslechnout současný příběh, v čem je problém a tak…“

„Tak to by bylo na dlouho a moc se mi nechce se v tom rýpat.“ Lenka najednou vypadala unaveně.

„Času máme dost… A jestli máš pochopit své problémy, zkus nám o nich popovídat,“ povzbuzovala ji Dana. „Začni třeba tím, jak jste se seznámili, a nezapomeň na zdravotní problémy, co o nich Herbert mluvil.“

„Ty snad ani nejsou důležité, to s námi dvěma, podle mě, vůbec nesouvisí,“ odporovala Lenka.

„No, aby ses ještě nedivila a my s tebou, jak souvisí všechno se vším… a víš co, nech to na nás, děláme regrese dost dlouho, abychom poznaly, co je nebo není důležité. Tak spusť,“ povzbudila ji Pavla a vytáhla dvě cigarety.

Než si zapálily, Lenka se pohodlně usadila na spacák a opřela si záda o špalek. Bylo vidět, že už ji ovládly vzpomínky.

„Seznámili jsme se v tělocvičně,“ usmála se sama pro sebe a po chvíli pomalu pokračovala.

Slábnoucí světlo podvečerního slunce se tříštilo o vysoké stromy, oheň vytvářel příjemnou, útulnou atmosféru uprostřed lesa, který začínal vypadat neproniknutelně. Příběh, jemuž naslouchaly dvě ženy, byl neuvěřitelný.