Linda Castillo

SLIB MLČENÍ

Originální název: Sworn to silence, vydáno u St. Martin‘s Press,

LLC, 2009.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2009 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin‘s Press, LLC. All rights reserved.

Translation © Petra Pechalová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6418-6

Jsem jedním z těch autorů, jež mají silnou podporu okolí, která jim pomáhá během těch dlouhých a někdy i obtížných měsíců, jichž je pro napsání románu třeba. Tuto knihu věnuji svému manželovi Ernestovi, který je čirou náhodou mým skutečným životním hrdinou. A dále Jackovi a Debbie za ten úžasný výlet na amišský venkov.

Mám vás ráda.

PODĚKOVÁNÍ

Pátrání spisovatele po faktech během práce na románu je zdánlivě nekonečný proces. Ačkoli psaní samotné je úkol pro poustevníka, jsou spisovatelé během fáze bádání odměnění příležitostí hovořit s bezpočtem zajímavých osob a profesionálů, kteří jsou ochotni se o své znalosti tak štědře podělit. Je mnoho lidí, kterým bych ráda poděkovala za to, že mi pomohli k tomu, aby se román Slib mlčení stal skutečností.

V první řadě bych chtěla poděkovat své úžasné agentce Nancy Yostové, která už od počátku věřila v potenciál mého díla a ve své víře ani jednou nezakolísala. Dále mému báječnému redaktorovi Charliemu Spicerovi, jehož nadšení pro příběh a zkušené rady udělaly z knihy takový hit. Také bych ráda poděkovala celému newyorskému týmu nakladatelství St. Martin‘s/Minotaur, jehož členy jsou: Sally Richardsonová, Andrew Martin, Matthew Shear, Matthew Baldacci, Bob Podrasky, Hector DeJean, David Rotstein, Allison Caplinová a Sarah Melnyková. Mezi nimi je ještě mnoho dalších vynikajících osob, které vzhledem k omezenému prostoru nemohu vyjmenovat, cítím však neskonalou vděčnost, že mohu psát pro tak dynamickou a talentovanou skupinu.

Co se týče odborných znalostí, dlužím obrovské díky Danielu Lightovi, náčelníkovi policejního sboru v městečku Arcanum v Ohiu, za to, že se mnou tak velkoryse sdílel své znalosti a zkušenosti týkající se chodu policejního oddělení na malém městě. Své díky posílám i tobě, A. C., za všechny tvé postřehy ohledně amišské kultury a za všechny ty drahocenné detaily ze života amišů. Také děkuji svým kritikům – Jennifer Archerové, Anitě Howardové, Marcy McKayové a April Redmonové –, díky, že jste mi dovolily, abych vás za středečních večerů zdržovala od spánku. Děkuji Kurtu Shearerovi z ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování za to, že bez mrknutí oka zodpověděl všechny mé šílené dotazy. Při popisu mnoha orgánů činných v trestním řízení, které v mé knize vystupují, zejména při popisu ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování, jsem se dopustila určitého překrucování faktů. Ohijská kriminálka je prvotřídní bezpečnostní orgán vedený dokonalými profesionály, kteří jsou ve své práci skutečně dobří. Jakékoli procesní chyby a příkrasy pocházejí z mého pera.

Tu se náhle ďábel objevil,

neb jméno mu dáš a on je tu a plný sil.

Matthew Prior, „Hans Carvel“

PROLOG

Na příšery přestala věřit, když jí bylo šest. Tehdy jí máma každou noc zkontrolovala skříň a podívala se pod postel. Ale teď, když jí bylo dvacet jedna a ležela nahá, svázaná a zbitá na betonové podlaze studené jako led, uvěřila v ně znovu.

Obklopená temnotou naslouchala hlasitému tlukotu svého srdce. Nedokázala ovládnout třas. Nedařilo se jí zastavit drkotání zubů. I při tom nejnepatrnějším zvuku celá ztuhla v děsivém očekávání, že se ta zrůda vrací.

Na začátku se zaobírala představami, že se jí podaří utéct nebo že svého věznitele přesvědčí, aby ji nechal jít. Ale nebyla žádná naivka, věděla, že tohle neskončí dobře. Ten s ní smlouvat nebude. Ani policie ji nezachrání. Ani jí v poslední minutě neudělí milost. Ta zrůda ji zabije. Otázka už nezní jestli, ale kdy. To čekání bylo stejně zničující jako samotná smrt.

Nevěděla, kde je ani jak dlouho už tam je. Ztratila veškerý pojem o místě a čase. Jediné, co dokázala ve svém okolí rozpoznat, byl pach hnijícího masa a ozvěna, která se místností při zaznění sebemenšího zvuku rozlehla se stejnou intenzitou, jako by byla v jeskyni.

Ze všeho toho ječení už byla celá ochraptělá. Vyčerpaná z boje. Zdrcená ze všech těch hrůz, které jí provedl. Jedna její malá část si už jen přála, aby ten příšerný boj o život konečně skončil. Ale, bože můj, jak si jen přála žít…

„Mami,“ zašeptala.

Nikdy o smrti nepřemýšlela. Na to měla až moc snů. Hleděla do budoucna s až příliš velkými nadějemi a pevně věřila slibu, že zítřek bude lepší. Když teď ležela ve studené kaluži své vlastní moči, smířila se s tím, že žádné zítra nebude. Neměla v co doufat. Před sebou viděla jen temnou hrozbu blížící se smrti a muka, která přinášelo vědomí vlastního konce.

Ležela na boku s koleny přitisknutými k hrudi. Drát, kterým měla svázána obě zápěstí, ji napřed drásal, ale po pár hodinách bolest ustoupila. Snažila se nemyslet na to, co jí provedl. Napřed ji znásilnil. Ale to nebylo nic proti zvrhlostem, jaké si musela vytrpět potom.

Ještě stále slyšela praskání elektřiny. Cítila to ostré škubnutí, když jí projel proud a nakopl jí mozek uvnitř lebky. Stále ještě slyšela ty zvířecké skřeky, které se z ní draly namísto křiku. V žilách cítila hukot krve plné adrenalinu. Slyšela divoké, neovladatelné bušení srdce. A potom ten nůž.

Pracoval se soustředěním hodným nějakého hrůzného řezbáře. Byl tak blízko, že na kůži cítila lehké šimrání jeho dechu. Když vykřikla, zasadil jí ránu elektrickým bodcem. Když kolem sebe kopala, bodl ji znovu. Nakonec zůstala ležet bez hnutí a všechna ta muka snášela mlčky. Smířila se s bolestí. A na pár krátkých minut v duchu dolétla na pláž na Floridě, kam se s rodiči vydala před dvěma lety. Do chodidel ji pálil bílý písek. Vánek tak teplý a vlhký, že jí připadalo, jako by její duši pohladil dech samotného Boha.

„Maminko, pomoz mi…“

Ze snění ji vytrhl dusot těžkých bot na betonu. Zvedla hlavu a divoce se rozhlédla kolem, ale přes pásku, kterou měla přes oči, nic spatřit nemohla. Slyšela, jak sama zrychleně dýchá skrze sevřenou čelist stejně jako uštvané divoké zvíře, které se teď chystají dorazit. Nenáviděla ho. Nenáviděla, čím byl, co jí udělal. Kdyby se jí jenom podařilo uvolnit uzly a utéct…

„Běž ode mě pryč, ty hajzle!“ zakřičela. „Běž pryč!“

Věděla ale, že ji neposlechne.

Na boku ji pohladila ruka v rukavici. Zkroutila se a oběma nohama vykopla. Když zaslechla, jak její mučitel hekl, pocítila letmé zadostiučinění. Potom se ozvalo zapraskání elektřiny jako při bouřce. Tělem jí projela bolest, jako by se ocitla na konci biče, kterým právě někdo šlehl.

Na okamžik se ze světa vytratily jakékoli zvuky a barvy. Matně si uvědomovala dotyk rukou na chodidlech. Vzdálené chřestění oceli o beton. Prostupoval jí takový chlad, až se začala nekontrolovatelně třást po celém těle.

Když si uvědomila, že jí její násilník kolem kotníků omotal řetěz, ovládla ji nová vlna děsu ve své nejčistší podobě. Hned nato řetěz utáhl a jeho studené články se jí zařezaly do kůže. Zoufale se pokusila vykopnout, pokusila se osvobodit si nohy, aby se mohla ještě jednou, naposledy postavit.

Ale bylo pozdě.

Ječela, dokud jí nedošel dech. Zmítala sebou, kroutila se a svíjela, ale její snahy byly marné. Nad ní chrastila ocel o ocel. Řetěz jí pomalu zvedl nohy z podlahy.

„Proč to děláš?“ křičela. „Proč?“ Řetěz řinčel a vytahoval jí nohy nahoru, stále výš a výš, dokud nevisela hlavou dolů. Přišlo jí, jako by se jí v hlavě nahromadila veškerá krev. V obličeji jí tepalo, cítila tlukot srdce v žilách. Snažila se hlavu zvednout, ale gravitace ji tahala k zemi. „Pomoc! Pomozte mi někdo!“

Ruka v rukavici ji uchopila za vlasy a ji zachvátila šílená panika. Když jí ta zrůda stáhla hlavu dozadu, vydral se jí z plic hlasitý výkřik. V hrdle ucítila ostré horké bodnutí břitvou. Jakoby z velké dálky k ní doléhal zvuk tekoucí vody, jako když se pleskání kapek dopadajících na zem ze sprchové hlavice odráží od koupelnových kachliček. Hleděla do tmy za páskou, kterou měla přes oči, a naslouchala, jak z ní odkapává život. Tohle se přece nestává. Ne jí. Ne v Painters Mill.

Mysl se jí zamlžila, jako by někdo cvakl vypínačem. Horko v obličeji se stupňovalo, ale tělo měla studené. Děs ustoupil a nahradilo ho mdlé soustavné hučení. Bolest se rozplynula do prázdna. Svaly jí ochably. V končetinách pocítila brnění.

Přece jenom mi neublíží, pomyslela si.

A uprchla na bílé písky pláže, na kterých se štíhlé palmy pohupovaly jako elegantní tanečnice flamenca. A kam až oko dohlédlo, rozprostírala se ta nejmodřejší voda, jakou kdy v životě spatřila.

KAPITOLA 1

Maják policejního auta házel červeno-modré odlesky na opadané stromy. Strážník T.J. Banks zajel ke krajnici, rozsvítil postranní reflektor a kuželem světla projel podél okraje pole, na kterém se v chladném vzduchu chvěly kukuřičné klasy. Zhruba o dvacet metrů dál stálo v příkopu šest krav a přežvykovalo.

„Pojebaný krávy,“ zamumlal. Vedle slepic to musela být ta nejpitomější zvířata na zemi. Zapnul vysílačku. „Hlásím sedmačtyřicítku.“

„Co se děje?“ zeptala se Mona, která pracovala jako noční dispečerka.

„Mám tady dobytek na komunikaci. Stutzovi zase zdrhly jeho krávy.“

„To už je tenhle tejden podruhý.“

„A navíc zase během mý služby.“

„Co budeš dělat? Ten chlap nemá telefon.“

Mrkl na hodiny na palubovce a zjistil, že jsou skoro dvě v noci. „Rozhodně tady nebudu trčet v tý zasraný zimě a někam je nahánět.“

„Možná bys je mohl prostě odprásknout.“

„Nepokoušej mě.“ Rozhlédl se kolem a povzdechl si. Dobytek na silnici v tuhle hodinu, to si doslova říká o nějakou nehodu. Jestli někdo vyjede ze zatáčky vyšší rychlostí, nemusí to dopadnout dobře. Pomyslel na všechno to papírování, ke kterému dopravní nehoda povede, a zavrtěl hlavou. „Rozestavím tady pár světlic a pak mu vykopu tu jeho amišskou prdel z pelechu.“

„Dej vědět, jestli budeš potřebovat posily,“ zahihňala se.

Vytáhl si zip bundy až k bradě, vylovil z přihrádky ve dveřích baterku a vystoupil z auta. Byla taková zima, že cítil, jak mu namrzají chloupky v nose. Vydal se k příkopu, pod botami mu křupal sníh a před obličejem se mu dech srážel v páru. Půlnoční směny nesnášel skoro stejně jako nesnášel zimu.

Přejel baterkou po ohradníku. A přesně jak čekal, o šest metrů dál se ze sukovitého akátového kůlu uvolnily oba ostnaté dráty. Otisky kopyt mu prozradily, že otvor v ohradníku už objevilo několik krav, které se odvážily až ke krajnici na trochu té nepovolené pastvy.

„Pojebaný krávy.“

T.J. se vrátil do auta a otevřel kufr. Sebral dvě světlice a rozestavěl je pro výstrahu řidičům na středovou čáru. Byl právě na cestě zpátky k autu, když si všiml něčeho ve sněhu na opačné straně silnice. Zvědavost mu nedala a přistoupil blíž. Na krajnici ležela dámská bota. Byla v dobrém stavu a nebyla zapadaná sněhem, takže tam nemohla být dlouho. Nejspíš zas ti puberťáci. Tenhle opuštěný úsek cesty byl jejich oblíbeným místem pro kouření trávy a nevázaný sex. Byli skoro stejně pitomí jako ty krávy.

Zamračil se a postrčil botu špičkou té své. A v tu chvíli si všiml rýh ve sněhu, jako by někdo za sebou vlekl něco těžkého. Světlem z baterky sledoval jejich směr, až dorazil k ohradníku a poli za ním. V šíji se mu zježily chlupy, když si všiml krve. Hodně krve.

„No do hajzlu?“

Vydal se po stopě rýh směrem k příkopu, ve kterém zpod sněhu vykukovala žlutá stébla trávy. Přelezl ohradník a na druhé straně našel další krev, její temná barva ostře kontrastovala se zářivě bílou kolem. Přeběhl mu mráz po zádech.

Stopa ho dovedla až k porostu opadaných stromů na kraji kukuřičného pole. Slyšel svůj těžký dech a hlasitý šelest suchých kukuřičných klasů všude kolem něj. T.J. položil dlaň na pistoli a kuželem světla kolem sebe načrtl kruh. A v tu chvíli si všiml, že ve sněhu něco leží.

Nejdřív si pomyslel, že nějaké auto srazilo zvíře a to se sem dovleklo, aby pošlo. Ale když se přiblížil, světlo z baterky odhalilo něco jiného. Holou kůži. Chumáč tmavších vlasů. Nahé chodidlo vyčuhující ze sněhu. Do krve se mu vyplavil příval adrenalinu.

„No do prdele.“

Na krátký okamžik se nedokázal ani pohnout. Nedokázal odtrhnout pohled od toho temně rudého kruhu kolem bezbarvého těla. Donutil se začít myslet a poklekl na zem. Jeho první myšlenka mu říkala, že je ta žena možná ještě naživu. Setřepal jí z nahého ramene sníh a uchopil ho. Bylo studené jako led, ale stejně ji obrátil. Spatřil další krev, bledou kůži a skelné oči, které jako by zíraly přímo na něj.

Celý rozechvělý se od ní odtáhl. Třesoucí se rukou popadl klopu s vysílačkou. „Dispečer! Tady sedmačtyřicítka!“

„Co zas? Nahnala tě nějaká kráva na strom?“

„Mám tady u Stutze mrtvolu, do prdele!“

„Cože?“

V Painters Mill používali systém desítkových kódů, ale on si ani za boha nemohl vzpomenout, jaké číslo je pro mrtvé tělo. Nikdy ho nemusel použít.

„Říkám, že tu mám mrtvolu.“

„Já tě slyšela.“ Ale když jí došlo, o čem mluví, následovala za jejími slovy zaražená pauza. „Jakou máš polohu?“

„Silnice Dog Leg, kousek na jih od toho krytýho mostu.“

Hluboké ticho.

„Kdo to je?“

V Painters Mill znal každý každého, ale on tuhle ženu nikdy dřív neviděl.

„Nevím. Žena. Nahá jako v den, kdy přišla na svět, a tuhá jak Elvis.“

„Nějaká bouračka?“

„Tohle žádná nehoda nebyla.“ T.J. uchopil svou osmatřicítku a zahleděl se do stínů pod stromy. Cítil, jak mu v hrudi divoce bije srdce. „Raději zavolej náčelnici, Mono. Myslím, že tady máme co do činění s vraždou.“

KAPITOLA 2

Sen o smrti.

Jako vždy jsem v kuchyni staré farmy. Na ošoupané prkenné podlaze se leskne rudá krev. Ve vzduchu se mísí vůně kváskového chleba a čerstvě posečené trávy s ostrým pachem mého strachu, rozpor, který můj mozek není schopný pojmout. Závěsy v okně nad dřezem povlávají v mírném vánku. Na jejich žluté látce vidím krvavé fleky. Další cákance jsou na zdi. Lepkavou krev cítím i na rukou.

Krčím se v rohu a namísto potlačeného křiku se mi z hrdla derou zvířecí zvuky, které nedokážu rozeznat. Cítím smrt, která je v místnosti se mnou. Temnota se rozprostřela všude kolem mě. Ve mně. A už ve věku čtrnácti let vím, že v mém bezpečném světě ukrytém před okolím existuje zlo.

Ze spánku mě vytrhne drnčení telefonu. Noční můra se jako nějaký noční tvor odplazí do svého doupěte. Převalím se, natáhnu se po telefonu na nočním stolku a přiložím si ho k uchu.

„No?“ Místo pozdravu mi z hrdla vyjde jen zaskřehotání.

„Náčelníku. Tady Mona. Pardon, že vás budím, ale asi byste sem měla radši přijít.“

Mona u mě pracuje na noční směny. Obvykle sklony k hysterii nemívá, takže úzkost v jejím hlase upoutá veškerou mou pozornost.

„Co se stalo?“

„T.J. je venku poblíž Stutzovy farmy. Odchytával nějaký krávy a našel mrtvolu.“

Najednou mě únava opustí. Sednu si a odhrnu si vlasy z obličeje.

„Cože?“

„Našel mrtvolu. Vypadá, že jím to pěkně otřáslo.“

Podle tónu jejího hlasu není T.J. jediný. Shodím nohy z postele na zem a natáhnu se pro župan. Letmým pohledem na budík zjistím, že je skoro půl třetí ráno.

„Nehoda?“

„Jenom tělo. Nahý. Žena.“

Když si uvědomím, že potřebuju oblečení, ne župan, rozsvítím lampičku. Světlo mě bodá do očí, ale to už jsem úplně vzhůru. Stále se snažím pochopit, jak mohl některý z mých strážníků najít tělo. Zeptám se jí na polohu.

„Zavolej doktoru Coblentzovi,“ nařídím jí. Doktor Coblentz je jedním ze šesti doktorů v ohijském městečku Painters Mill a úřadující koroner pro holmeský okres.

Přejdu k šatníku a vezmu si podprsenku, ponožky a podvlíkačky.

„A ať T.J. na nic nesahá a nehýbe s tělem. Za deset minut jsem tam.“

Stutzova farma se rozkládá na osmdesáti akrech z jedné strany ohraničených silnicí Dog Leg a na druhé straně severní větví říčky Painters Creek. Souřadnice, které mi Mona nadiktovala, se nachází necelý kilometr od starého krytého mostu na opuštěném úseku silnice končící na hranici okresu.

Ve chvíli, kdy zastavím za autem, kterým sem přijel T.J., pocítím silnou touhu po hrnku kafe. Ve světle reflektorů rozpoznám na sedadle řidiče jeho siluetu. Potěší mě, že na silnici rozestavěl světlice a nechal svítit maják. Vezmu svítilnu a vyklouznu z auta. Překvapí mě, jaká je zima, schoulím se do své péřovky a vynadám si, že jsem si zapomněla vzít čepici. Když dojdu až k němu, poznám, že jím ta událost otřásla.

„Tak co tam máš?“

„Tělo. Žena.“ Ze všech sil se snaží udržet policajtskou fazónu, ale když ukáže směrem k poli, chvěje se mu ruka. Je mi jasné, že ten třas nevyvolala nízká teplota. „Asi deset metrů směrem k tamhletěm stromům.“

„Jsi si jistý, že je mrtvá?“

Dvakrát mu poskočí ohryzek.

„Je studená. Nemá pulz. Všude je to zasraný od krve.“

„Tak se na to podíváme.“ Vydáme se ke stromům. „Dotkl ses něčeho? Narušil jsi místo činu?“

Lehce sklopí hlavu a mně je jasné, že ano.

„Myslel jsem, že třeba bude… naživu, tak jsem ji překulil, abych to zkontroloval.“

To není dobré, ale zůstanu mlčet. T.J. má předpoklady, aby se z něj jednou stal dobrý polda. Je snaživý a bere svou práci vážně. Ale tohle je jeho první džob u bezpečnostních sborů. Je to zelenáč, zatím je u mě jako strážník jenom půl roku. Vsadila bych se, že tohle je jeho první mrtvola.

Pod botami nám křupe sníh sahající až po kotníky. Jakmile zahlédnu tělo, zachvátí mě hrůza. Zatoužím po denním světle, ale bude trvat ještě celé hodiny, než se mi moje přání splní. V tuto roční dobu jsou noci dlouhé. Oběť je nahá. Věk dvacet nebo necelých dvacet let. Vlasy barvy špinavé blond. Kolem hlavy se jí rozprostírá kaluž krve o průměru víc jak půl metru. Kdysi byla krásná, ale ve smrti její tvář nahání strach. Poznám, že původně ležela na břiše. Dostavila se u ní posmrtná promodralost a jednu stranu obličeje už má zbarvenou do fialova. Oči má zpola zavřené a pohled upřený do prázdna. Zpoza naběhlých rtů jí vyčuhuje jazyk a na jeho špičce zahlédnu krystalky ledu.

Skloním se k tělu. „Vypadá to, že už tu pár hodin leží.“

„Začínají se na ní objevovat šedý fleky od mrazu,“ poznamená T.J.

Přestože jsem šest let hlídkovala na stanici v Columbusu v Ohiu a dva roky tam dělala detektiva, mám pocit, jako by tohle bylo nad mé síly. Columbus nepatří zrovna mezi města s největším počtem vražd na světě, ale stejně jako všechna města i Columbus má svou temnou stránku. Pohled na mrtvolu jsem si už párkrát užila. Přesto mě do nebe volající brutalita, s jakou byl tenhle zločin proveden, naprosto šokuje. Ráda bych si myslela, že k násilným vraždám, jakou je tahle, v Painters Mill nedochází.

Ale přesto vím, že to není pravda.

Znovu si uvědomím, že jsme na místě činu. Vstanu a obkroužím svítilnou prostor kolem nás. Kromě našich stop žádné další nevidím. Přepadne mě nepříjemný pocit, jestli jsme náhodou nezničili možné důkazy.

„Zavolej Glockovi, ať sem hned přijede.“

„Ale on má dovo…“

Můj pohled ho umlčí.

Policejní oddělení v Painters Mill sestává ze mě, tří strážníků na plný úvazek, dvou dispečerek a jednoho pomocného strážníka. Rupert „Glock“ Maddox je bývalý mariňák a můj nejzkušenější chlap. Svou přezdívku si vysloužil díky své oblibě v pistoli stejnojmenné značky. Dovolená nedovolená, je tady potřeba.

„A vyřiď mu, ať s sebou vezme vytyčovací pásku.“ Přemýšlím, co dalšího budeme potřebovat. „A přivolej sem záchranku. Upozorni nemocnici v Millersburgu. Řekni jim, že jim do márnice dopravíme tělo. Jo a vyřiď Rupertovi, ať donese nějaké kafe. Hodně kafe.“ Stočím pohled k tělu na zemi. „Nějaký čas tady pobudeme.“

Doktor Ludwig Coblentz je kulatý muž s velkou hlavou, plešatějícím temenem a pupkem o velikosti menšího slona. Vystoupí ze svého ohromného cadillacu a já se mu vydám naproti ke krajnici.

„Slyšel jsem, že jeden z vašich strážníků narazil na mrtvolu,“ poznamená zamračeně.

„A ne na ledajakou mrtvolu,“ odvětím. „Oběť vraždy.“

Na sobě má khaki kalhoty a pod péřovkou červený károvaný vršek od pyžama. Sleduju, jak ze sedadla spolujezdce bere černý pytel. Drží ho jako krabičku s obědem. Otočí se na mě a podle jeho výrazu poznám, že je připravený pustit se do práce.

Vedu ho směrem k příkopu. K tělu to není daleko, ale už ve chvíli, kdy přelézáme ohradník, začíná funět námahou.

„Jak se proboha to tělo dostalo až sem?“ zamručí.

„Někdo ji sem odhodil nebo se sem dovlekla sama ještě před tím, než zemřela.“

Vrhne na mě zvědavý pohled, ale víc to nerozvádím. Nechci, aby si předem utvářel nějaké domněnky. V policejní praxi jsou první dojmy důležité.

Podlezeme policejní pásku, kterou Glock provlékl mezi stromy podobně jako to dělávají děti na Halloween s toaletním papírem. T.J. připnul k větvi nad tělem pracovní reflektor. Moc světla nehází, ale je to lepší než baterky a aspoň máme volné ruce. Kéž bychom tak měli generátor.

„Oblast je zabezpečená.“ Glock se objeví se dvěma kelímky kávy a jeden z nich mi strká do ruky. „Vypadáte, že by vám to bodlo.“

Převezmu od něj kelímek, zatáhnu za plastové očko a následně už usrkávám jeho obsah. „Bože, ta je dobrá.“

Vrhne pohled na tělo. „Myslíte, že ji sem někdo odhodil?“

„Vypadá to tak.“

Připojí se k nám T.J. a pohledem zalétne k mrtvé.

„Ježiši, náčelníku, to je děsný, jak je takhle na očích.“

Mně se to taky nijak zvlášť nelíbí. Z místa, kde stojíme, jí vidím na prsa a ochlupení v rozkroku. Žena ve mně se při tom pohledu otřepe. Ale nic s tím nenadělám. Nemůžeme jí pohnout ani ji ničím přikrýt, dokud tady neskončíme.

„Poznáváte ji?“ zeptám se.

Oba muži zavrtí hlavou.

Usrkávám kávu, ohledávám místo činu a snažím se v mysli poskládat, co se tady asi přihodilo.

„Glocku, máš pořád ten starý polaroid?“

„V kufru.“

„Udělej nějaké fotky těla a místa činu.“ Vzpomenu si na udusaný sníh a v duchu si vynadám, že jsme místo činu tak narušili. Otisk boty by nám mohl hodně pomoct. „Chci i nějaké snímky těch rýh ve sněhu.“ Mluvím na oba muže. „Rozdělte si místo činu na jednotlivá pole a projděte je. Začněte u těch stromů. Berte všechno, co najdete, i když to podle vás nebude důležité. A hlavně nezapomeňte všechno vyfotit ještě před tím, než se toho vůbec dotknete. Zkuste, jestli se vám podaří najít něčí stopy. Hlavně se dívejte po oblečení nebo peněžence.“

„Jdem na to, náčelníku.“ A hned nato zamíří T.J s Glockem mezi stromy.

Otočím se na doktora Coblentze stojícího vedle těla. „Napadá vás, kdo by to mohl být?“ zeptám se.

„Nepoznávám ji.“

Doktor si sundá palčáky a natáhne si na ruce latexové rukavice. Poklekne na zem, přičemž hekne námahou.

„Tušíte, jak dlouho je mrtvá?“

„V té zimě je to těžké odhadnout.“ Zvedne jí paži. Na zápěstí se jí rýsují červené šrámy. Okolní tkáň je pohmožděná a umazaná od krve. „Měla svázané ruce,“ poznamená.

Zadívám se na rozdrásanou kůži. Bojovala ze všech sil, aby se osvobodila.

„Drátem?“

„Hádám, že ano.“

Podle nalakovaných nehtů poznám, že nepatří mezi amiše. Všimnu si, že dva nehty na pravé ruce má ulomené až do masa. Bojovala. V duchu si připomenu, abych si obstarala výtěry zpod nehtů.

„Dostavila se posmrtná ztuhlost,“ oznámí mi doktor. „Už je mrtvá alespoň osm hodin. Vzhledem ke krystalkům ledu na sliznicích možná až deset. Jakmile ji dostanu do nemocnice, určím vnitřní teplotu těla. Tělesná teplota klesá o jeden až jeden a půl stupně za hodinu, takže vnitřní teplota nám dá přesnější čas smrti.“ Zase jí ruku pustí. Zastaví se prstem nad její fialovou lící. „Tadyhle má promodralou tvář.“ Otočí se na mě. Brýle má zamlžené. Jeho oči jsou za tlustými skly obrovské. „Pohnul s ní někdo?“ zeptá se.

Přikývnu, ale neprozradím kdo. „Co příčina smrti?“

Z vnitřní kapsy bundy vytáhne tužkovou svítilnu, odhrne jí víčko a posvítí jí do oka.

„Žádné petechiální krvácení.“

„Takže nebyla uškrcená.“

„Přesně.“ Opatrně ji uchopí za bradu a vytočí jí hlavu doleva. Rozevřou se jí rty a já si všimnu, že má dva přední zuby ulomené až k dásni. Otočí jí hlavu doprava a jako nějaká ústa zalitá krví se jí na krku rozevře rána. „Podřízli jí krk.“

„Máte tušení, jakou zbraň k tomu mohli použít?“

„Něco ostrého. Bez pilovitého okraje. Žádná známka po natržení. Nejde o seknutí, jinak by byla rána delší a na krajích mělčí. Těžko říct v tomhle světle.“ Opatrně ji překulí na stranu.

Přejedu po mrtvole očima. Levé rameno má pokryté oděrkami nebo možná popáleninami. Další se jí objevují na levé hýždi. Obě kolena i nárty má odřené. Tkáň na kotnících připomíná barvu uzrálého lilku. Kůži kolem kotníků nemá rozřízlou jako na zápěstích, ale nohy měla rozhodně svázané.

Jakmile si všimnu další krve na jejím břiše, těsně nad pupkem, ucítím srdce až v žaludku. V temné skvrně se skrývá něco nezřetelného, něco, co jsem viděla už dřív. Něco, co jsem už tisíckrát spatřila ve svých snech.

„A co tamhleto?“

„Dobrý bože.“ Doktorovi se chvěje hlas. „Vypadá to, že jí něco vyřezal do masa.“

„Nejde moc rozeznat, co to je.“ Ale v tom samém okamžiku jsem si jistá, že to oba moc dobře víme. Ani jeden z nás to nechce říct nahlas.

Doktor se nakloní blíž, až je jeho tvář necelých třicet centimetrů od rány. „Vypadá to jako dvě ikska a tři íčka.“

„Neboli římská číslice dvacet tři,“ dokončím.

Otočí se na mě a já v jeho očích spatřím ten samý děs a pochybnosti, které mi svírají hrudník.

„Už je to šestnáct let, co jsem něco takového viděl naposled,“ zašeptá.

Hledím na krvavé dílo na těle mladé ženy a naplňuje mě odpor tak mocný, až se celá rozechvěju.

Po chvíli se doktor Coblentz zhoupne na paty. Zavrtí hlavou a ukáže na oděrky na ženině hýždi, na zlomené nehty a vyražené zuby.

„Musela si projít peklem.“

Zaplaví mě pocit pobouření a strach, který si nechci připustit.

„Byla znásilněná?“

Srdce mi divoce bije, když sleduju, jak tužkovou svítilnou zamíří na její genitálie. Všimnu si krve na vnitřní straně stehen a v duchu se rozechvěju hrůzou.

„Vypadá to tak.“ Zavrtí hlavou. „Víc toho zjistím, až ji dostanu do márnice. Snad nám ten hajzl nechal nějakou DNA.“

Pěst svírající můj žaludek mi připomíná, že to tak snadné nebude. Hledím na tělo na zemi a přemýšlím, jaká zrůda mohla provést něco takového tak mladé ženě, která měla celý život před sebou. Přemýšlím, kolik životů její smrt poznamená. Káva na jazyku mi zhořkla. Už necítím chlad. Surovost činu, jehož výsledek vidím před sebou, mě hluboce uráží a štve. Ještě hůř, nahání mi strach.

„Mohl byste jí, doktore, zabalit ruce?“

„Jistě.“

„Kdy budete moct provést pitvu?“

Coblentz se rukama zapře o kolena a vytáhne se na nohy. „Přesunu pár prohlídek a pustím se do toho ještě dneska.“

Postáváme tady v zimě a větru a marně se snažíme nemyslet na to, co si ta žena musela před smrtí vytrpět.

„Zabil ji někde jinde.“ Sleduju rýhy ve sněhu. „Žádná známka zápasu. Kdyby jí podřezal hrdlo tady, bylo by tu krve mnohem víc.“

Doktor přikývne. „Jakmile se zastaví srdce, krvácení ustává. Když ji sem odhodil, tak už byla zřejmě mrtvá. Je více než pravděpodobné, že tohle je jenom zbytková krev, která vytekla z rány na krku.“

Napadají mě všichni ti, kteří ji museli milovat. Rodiče. Manžel. Děti. A přepadne mě smutek.

„Tohle nebyl zločin z vášně.“

„Člověk, který to udělal, si dal načas.“ Doktorův pohled se střetne s mým. „Tohle bylo promyšlené. Připravené.“

Vím, co ho napadlo. Vidím to hluboko v jeho očích. Vím to, protože mě napadlo přesně to samé.

„Stejně jako předtím,“ dodá doktor.

KAPITOLA 3

Odbočím na dlouhou úzkou cestu vedoucí ke Stutzově farmě. Přede mnou víří ve světle reflektorů sněhové vločky. T.J. na sedadle spolujezdce je zamlklý. Je to můj nejmladší strážník, má jenom dvacet čtyři let a je mnohem citlivější, než by sám kdy přiznal. Ne že by byla citlivost u poldy na škodu, ale vidím, že jím to mrtvé tělo ve tmě docela otřáslo.

„Pěkný začátek týdne, jen co je pravda.“ Donutím se k úsměvu.

„To mi povídejte.“

Ráda bych, aby se mi trochu otevřel, ale nejsem zrovna přeborník v nezávazné konverzaci.

„Jsi v pohodě?“

„Já? Mně je fajn.“ Vypadá to, jako by mu bylo z mého dotazu trapně a jako by ho stále sužovaly představy, které se mu bezpochyby převalují v mysli.

„Vidět něco takového…“ Vrhnu na něj přátelský, kolegiální pohled. „Může to být fakt síla.“

„Už jsem nějaký ty sračky viděl,“ ohradí se. „Byl jsem první na místě, když Houseman čelně najel do auta tý rodiny z Cincinnati a všechny je zabil.“

Čekám a doufám, že se mi otevře.

Zahledí se ven z okna a utře si ruce do kalhot své policejní uniformy. Koutkem oka si všimnu, jak krátce pohlédne mým směrem.

„Vy jste někdy něco podobnýho viděla, náčelníku?“

Ptá se na těch osm let, co jsem dělala poldu v Columbusu.

„Tak strašné to nikdy nebylo.“

„Vyrazil jí zuby. Znásilnil ji. Podřízl jí hrdlo.“ Prudce vydechne, jako tlakový hrnec, ze kterého uniká pára. „Do hajzlu.“

Ve svých třiceti nejsem o moc starší než T.J., ale když pohledem zalétnu na jeho mladický profil, připadám si jako nějaká stařena.

„Vedl sis dobře.“

Hledí z okna a mně je jasné, že nechce, abych mu viděla do tváře. „Podělal jsem to tam. Znehodnotil jsem místo činu.“

„Nemohl jsi přece tušit, že narazíš na mrtvolu.“

„Otisky bot by nám mohly hodně pomoct.“

„Pořád se nám může podařit nějaké sejmout.“ Je to optimistický předpoklad. „Já v těch rýhách chodila taky. Stane se.“

„Myslíte, že Stutz o těch vraždách něco ví?“ zajímá se.

Isaac Stutz a jeho rodina patří k amišům. Ke kultuře, se kterou jsem dobře obeznámena, protože jsem se kdysi právě v tomhle městě jako amiška narodila. Snažím se ze všech sil, abych se nenechala v rozhodování ovlivňovat vlastními předsudky a zaujatostí. Ale Isaaca znám osobně a vždycky jsem ho považovala za slušného pracovitého muže.

„Podle mě s tou vraždou nemá nic společného,“ odvětím. „Ale možná si někdo z rodiny něčeho všiml.“

„Takže ho jenom vyslechneme?“

„Já ho vyslechnu.“

Moje poznámka mu vyvolá úsměv na tváři. „Jasný,“ dodá.

Cesta odbočuje doleva a za zatáčkou se před námi vynoří dům obložený dřevěnými prkny natřenými na bílo. Stejně jako na většině amišských farem je i tento dům prostý a udržovaný. Mezi dvorkem a výběhem pro slepice se táhne jednoduchý plot z kulatiny. Vidím pěkně tvarovanou třešeň, která se na jaře obsype plody. Vzadu za domem se proti nebi s proužkem světla nad obzorem rýsuje silueta velké stodoly, obilného sila a vodního mlýna. Přestože ještě není ani pět ráno, okna už září žlutavým světlem lucerny. Zastavím vedle bryčky a vypnu motor. Chodník už je odhrnutý. Vystoupíme a vydáme se po něm ke dveřím.

Dveře se otevřou, ještě než stihneme zaklepat. Isaac Stutz je asi čtyřicátník. Na tváři si pěstuje tradiční plnovous ženatých amišů a na sobě má modrou pracovní košili, tmavé kalhoty a šle. Očima přeskočí ze mě na T.J. a zase se pohledem vrátí ke mně.

„Omlouvám se, že vás obtěžuju tak brzo, pane Stutzi,“ spustím.

„Náčelnice Burkholderová.“ Lehce se ukloní, ustoupí o krok dozadu a otevře dveře dokořán. „Pojďte dál.“

Před vstupem si na rohožce očistím boty. Dům voní po kávě a smažené sekané, snídani amišů sestávající z kukuřičné mouky a vepřového. Kuchyň je osvětlená jen tlumeně, ale je tam teplo. Přede mnou stojí na ručně tesané polici stolní hodiny a dvě lucerny. Pod nimi visí na dřevěných kolících tři slamáky. Pohlédnu Isaacovi přes rameno k litinovému sporáku na Annu, jeho ženu. Na hlavě má nasazený tradiční čepec z průsvitného organtýnu a je oblečená do prostých černých šatů. Krátce se po mně ohlédne přes rameno, ale jakmile se naše pohledy střetnou, zase se odvrátí. Před dvaceti lety jsme si spolu hrávaly. Dnes ráno se ke mně chová jako k cizince.

Amišové jsou úzce spjatá komunita postavená na víře, poctivé práci a rodině. Ačkoli se k církvi ve svých osmnácti letech připojí celých osmdesát procent amišských dětí, já patřím k té trošce, která tak neučinila. Proto byl na mě uvalen bann. Navzdory oblíbenému názoru se vás vaši blízcí nesnaží potrestat, když se vám začnou stranit. Ve většině případů to považují za jakýsi druh spásy. Jak se říká, je to pro naše dobro. Ale já jsem se tam nevrátila. Zběhla jsem a teď se mnou mnoho amišů nechce mít nic společného. Smířila jsem se s tím, protože znám ideologii jejich kultury, a nijak je za to nezatracuju.

Vstoupím dovnitř, T.J. je mi v patách. Smekne klobouk, zdvořilý jako vždy.

„Dáte si kávu nebo horký čaj?“ ptá se Isaac.

Dala bych nevím co za hrnek horkého kafe, ale nabídku odmítnu.

„Ráda bych se vás zeptala na pár otázek ohledně dnešní noci.“

Pokyne směrem ke kuchyni. „Pojďte se posadit ke sporáku.“

Všichni tři vstoupíme do kuchyně. Naše kroky se na dřevěné podlaze dunivě rozléhají. Místnosti dominuje obdélníkový dřevěný stůl s modro-bíle károvaným ubrusem. V jeho středu poblikává skleněná lucerna a vrhá na naše obličeje žluté světlo. Vůně petroleje mi připomene dětství a na krátký okamžik si připadám jako doma.

Vysuneme židle, jejich dřevěné nohy drhnou po podlaze, a sedneme si.

„V noci jsme obdrželi hlášení o vašem dobytku,“ spustím.

„No jo. Moje dojnice,“ Isaac potřese nešťastně hlavou, ale podle jeho výrazu soudím, že je mu jasné, že jsem nepřijela v pět ráno, jenom abych mu vytkla pár vzpurných krav. „Už pracuju na novém ohradníku.“

„Nejsem tady kvůli dobytku,“ namítnu.

Isaac ke mně zvedne pohled a vyčkává.

„V noci jsme na vašem poli nalezli tělo mrtvé ženy.“

Na druhé straně místnosti zalapá Anna po dechu. „Mein Gott.“

Neotočím se na ni. Veškerou pozornost zaměřím na Isaaca. Na jeho reakci. Řeč těla. Výraz.

„Někdo zemřel?“ Oči se mu rozšíří překvapením. „Na mém poli? Kdo?“

„Zatím jsme ji neidentifikovali.“

Vidím, jak mu to v hlavě šrotuje, zatímco se snaží vstřebat nové informace. „Byla to nehoda? Podlehla zimě?“

„Byla zavražděna.“

Ztěžka se opře o opěradlo židle, jako by ho na ně natlačila nějaká neviditelná síla.

„Ach! Jammer.“

Zalétnu pohledem k jeho ženě. Hledí teď na mě bez ostychu a v obličeji se jí zračí úzkost.

„Nevšimli jste si v noci něčeho neobvyklého?“ zeptám se.

„Ne,“ odpoví Isaac i za svou ženu.

Málem se usměju. Amišové vyznávají patriarchát. Mezi muži a ženami nemusí nutně panovat nerovnocennost, ale každé pohlaví je přesně definováno a má svou pevnou roli. Obvykle si s tím nedělám velkou hlavu. Dnes ráno mě to však otráví. Amišské zvyklosti se nevztahují na případ vraždy a mým úkolem je, abych to dala jasně najevo. Pohlédnu na Annu zpříma.

„Anno?“

Přijde blíž a utře si rozpraskané ruce do zástěry. Je přibližně stejně stará jako já a je pěkná, má velké hnědozelené oči a nos posetý pihami. Jednoduchost jí sluší.

„Je to amiška?“ zeptá se v pensylvánské němčině, amišském nářečí.

Jejich jazyk znám, protože jsem jím taky mluvila, ale odpovím anglicky. „To nevíme,“ odpovím. „Všimla sis v okolí někoho cizího? Nějakého vozidla nebo bryčky, kterou neznáš?“

Anna zavrtí hlavou. „Nic jsem neviděla. V tuhle dobu se stmívá hrozně brzo.“

To je pravda. Leden v severovýchodním Ohiu je studený a tmavý.

„Zeptáš se dětí?“

„Samozřejmě.“

„Myslíte si snad, že je za ten hřích zodpovědný některý z našich laskavých bližních?“ Z Isaacova hlasu přímo prýští obranný postoj.

Má na mysli komunitu amišů. Z většiny jsou to pacifisté. Jsou pracovití. Zbožní. Zaměření na rodinu. Ale já vím, že se mezi nimi vyskytují anomálie. Já sama jsem jednou z nich.

„To nevím.“ Vstanu a čekám, až se ke mně připojí T.J. „Děkuju vám oběma za váš čas. Vyprovodíme se sami.“

Isaac jde za námi a otevře nám dveře ven. Když vykročím na verandu, zašeptá: „Myslíš, že se vrátil, Katie?“

Otázka mě překvapí, ale je mi jasné, že ji v nadcházejících dnech uslyším ještě několikrát. Moc se mi nad tím přemítat nechce. Ale Isaac si pamatuje, co se stalo před šestnácti lety. V té době mi bylo pouhých čtrnáct, ale taky si vzpomínám.

„Nevím.“

Ale to je lež. Vím, že vrahem té holky není ten samý muž, který znásilnil a zavraždil čtyři mladé ženy před šestnácti lety.

Vím to, protože jsem ho zabila.

Na východním obzoru se dmou kupovitá mračna lemovaná rudými okraji. Zastavím za policejním vozem, kterým sem v noci přijel T.J. Policejní páska vypadá vedle stromů, akátových kůlů a ostnatého drátu naprosto absurdně. Záchranka už odjela. Stejně tak i cadillac doktora Coblentze. U ohradníku stojí Glock a hledí do polí, jako by v sobě ševelení sněhu dopadajícího na zubaté vrcholky hrud hlíny ukrývalo odpovědi, které všichni tak zoufale hledáme.

„Běž domů a trochu se vyspi,“ obrátím se na T.J. Směna mu začala o půlnoci. Vzhledem k té vraždě teď bude pro nás všechny spánek vzácností.

Vypnu motor. Bez hučení teplého vzduchu vycházejícího z ventilátoru se v kabině najednou rozprostře ticho. Natáhne se po klice, ale neotevře.

„Náčelníku?“

Otočím se k němu. Jeho ustarané oči vypadají jako oči malého kluka.

„Chci toho chlápka chytit.“

„To já taky.“ Otevřu dveře na své straně. „Za pár hodin ti brnknu.“

Přikývne a oba vystoupíme. Vydám se za Glockem, ale hlavou mi pořád vrtá T.J. Doufám, že to ustojí. Mám nepříjemný pocit, že tělo, které v noci našel, nebude poslední.

Za zády slyším, jak T.J. startuje hlídkový vůz a rozjíždí se. Glock se po mně otočí. Vypadá, jako by vůbec necítil chlad.

„Něco nového?“ ptám se ho bez okolků.

„Ani ne. Sebrali jsme obal od žvýkačky, ale vypadá to, že už tu ležel dlouho. Na ohradníku jsem našel pár vlasů, dlouhých, nejspíš budou její.“

Glock je přibližně v mém věku, má krátký vojenský sestřih a dvě procenta tělesného tuku na postavě, kterou by zahanbil i Arnolda Schwarzeneggera. Přijala jsem ho před dvěma lety a vysloužil si tu čest být prvním policejním důstojníkem v Painters Mill z řad Afroameričanů. Je to bývalý člen vojenské policie námořní pěchoty, čarostřelec s hnědým páskem v karate, který si od nikoho nenechá srát na hlavu, ani ode mě.

„Našel jsi ve sněhu nějaké stopy?“ zajímám se. „Otisky pneumatik?“

Zavrtí hlavou. „Pěkně jsme to kolem zdupali. Chystal jsem se nějaké ty stopy sejmout, ale moc slibně to nevypadá.“

Získávání otisků bot nebo pneumatik ve sněhu není žádná hračka. Napřed se musí na stopu nastříkat několik vrstev speciálního vosku, který ji zafixuje a zabrání tak ztrátě drobných detailů, které by se v rámci exotermické reakce vzniklé tuhnutím speciální trasologické odlévací hmoty rozpustily.

„Víš, jak na to?“ zeptám se.

„Potřebuju si na to vyzvednout nádobíčko v kanceláři šerifa.“

„Však běž. Zůstanu tu, dokud se mi sem nepodaří dostat Skida.“ Chuck „Skid“ Skidmore je můj další policista.

„Co jsem slyšel naposled, tak se válel s nějakou blonckou po kulečníkovém stole U McNarieho,“ usměje se Glock. „Nejspíš má kocovinu.“

„Nejspíš.“ Skid chová k levné tequile stejné city jako Rupert ke své pistoli. Chvíle veselí však okamžitě pomine. „Jakmile tady sejmeš otisky, vezmi otisky prvních osob, které se na místě činu objevily. Všechno pošli do laborky na kriminálku. Ať provedou analýzu, jestli tam nenajdou něco zajímavého.“

Úřad pro kriminální vyšetřování sídlí v Londýně v Ohiu, jen kousek od Columbusu. Je to federální úřad spadající pod kancelář vrchního návladního, který má k dispozici prvotřídní laboratoř, přístup do všech databází bezpečnostních složek a množství dalších prostředků, které mohou využívat lokální policejní služebny.

Glock přikývne. „Ještě něco?“

Usměju se, ale přijde mi to naprosto nepřirozené. „Myslíš, že bys mohl tu dovolenou na pár dní odsunout?“

Usměje se taky, ale je na něm vidět, že se musí přemáhat. Jestli si někdo zaslouží nějaký ten oddych, je to Glock. Větší dovolenou si nevzal od chvíle, co jsem ho najala.

„Nic velkého s LaShondou neplánujeme,“ oznámí mi. Má na mysli svou ženu. „Jenom jsme chtěli dodělat dětský pokoj. Podle doktora to může přijít na svět každým dnem.“

Sledujeme místo činu v přátelském mlčení. I přesto, že mám v nepromokavých botách dva páry ponožek, nohy mi mrznou až na kost. Jsem unavená, nemám náladu a práce mám až nad hlavu. Cítím tlak, který na mě vyvíjí čas. Každému poldovi, který za něco stojí, je jasné, že prvních čtyřiadvacet hodin od vraždy je pro její úspěšné vyšetření klíčových.

„Měl bych raději zajet pro ten vercajk,“ ozve se po chvíli Glock.

Dívám se za ním, jak překračuje příkop, naskakuje do auta a rozjíždí se. Obrátím se zpátky k poli a poslouchám ševelení padajícího sněhu nad zmrzlou půdou. Z místa, kde stojím, jen taktak dohlédnu na krvavou skvrnu po oběti, jasně rudý kruh na sněhobílém podkladu. Policejní páska se třepotá v ostrém severáku, větve stromů o sebe klapou jako drkotající zuby.

„Kdo jsi, ty šmejde?“ zeptám se nahlas. Můj hlas zní v tichu těsně před úsvitem zvláštně.

Jedinou odpovědí, které se mi dostane, je šumění větru v korunách stromů a ozvěna mého vlastního hlasu.

O dvacet minut později přijíždí na místo činu strážník Skidmore. Vysouká se ze svého policejního vozu a já si všimnu, že má s sebou dvě kávy, v obličeji výraz „na nic se mě neptejte“ a mezi palcem a ukazováčkem zpola snědenou koblihu.

„Proč sakra nemůžou vraždit, když je venku dvacet a svítí slunce?“ zamumlá a strčí mi jedno kafe do ruky.

„To bys chtěl moc.“ Převezmu si od něj kelímek, odloupnu víčko a ve zkratce ho seznámím s tím, co jsme zatím zjistili.

Jakmile skončím, přejede pohledem místo činu a pak se na mě zadívá, jako by čekal, že rozhodím ruce a povím mu, že to celé je jenom jeden velký nemístný žert.

„To je teda sakra pitomý, najít něco takovýho uprostřed noci.“ Usrkne z kelímku. „Co T.J.?“

„Podle mě bude v pohodě.“

„Ten kluk z toho bude mít teda pěkný noční můry.“ Oči má podlité krví, a jak Glock předvídal, má zaděláno na pořádnou kocovinu.

„Dlouhá noc?“ zajímám se.

Na bradě mu zůstalo trochu cukru. Ve tváři se mu objeví křivý úsměv. „Mám tequilu mnohem radši než ona mě.“

Není to poprvé, co něco takového slyším. Skid pochází z Ann Arboru v Michiganu a o práci u tamější policie přišel kvůli řízení v opilosti mimo pracovní dobu. Každý ví, že se rád napije. Ale je to dobrej polda. Doufám, že pro své vlastní dobro to zvládne nějak ukočírovat. Už jsem viděla, jak chlast zničil mnoho životů, a hrozně nerada bych na tu hromadu přihodila i jeho. Hned ten den, kdy u mě nastoupil, jsem ho varovala, že jestli ho uvidím pít v práci, z fleku ho vyrazím. To bylo před dvěma lety a zatím seká dobrotu.

„Myslíte, že to je ten samej chlápek jak na začátku devadesátek?“ zajímá se. „Jakže mu to říkali? Jateční vrah? Ten případ nebyl nikdy uzavřenej, že ne?“

Když zaslechnu jeho přezdívku, naskočí mi na rukou husí kůže. Místní policie spolu s FBI na případu pracovala ještě celé roky po poslední vraždě. Ale jak důkazy vybledly a veřejnost ztratila zájem, ustaly postupně i veškeré jejich snahy.

„Něco mi na tom nesedí,“ nadhodím vyhýbavě. „Jak bys vysvětlil tu šestnáctiletou pauzu?“

„Možná změnil působiště.“

Zůstanu mlčet. Nechci začít spekulovat.

Skid si ničeho nevšimne. „Nebo mohl bejt v base kvůli něčemu, co s tím nijak nesouvisí, a právě ho pustili. Už jsem se s tím jednou jako bažant setkal.“

Nesnáším spekulace a nevyhnutelné otázky a je mi jasné, že jich na mě v příštích dnech čeká celá kupa. Pokrčím rameny. „Může jít o imitátora.“

Potáhne nosem. „To by bylo v takhle malým městě divný. Bože, jenom si vemte, jaká je šance, že se něco takovýho stane?“

Má pravdu, tak mlčím. Spekulace jsou nebezpečné, když víte víc, než byste měli. Hodím do sebe zbytek kávy a zmačkám kelímek.

„Buď tak hodný a ohlídej to tady, dokud se Rupert nevrátí.“

„Jasnačka.“

„A pomoz mu s těmi otisky. Já letím na stanici.“

Vydám se k autu. Už se těším na trochu tepla. Do tváří a uší mě štípe mráz. Prsty mám celé prokřehlé. Ale mozek mi na rozdíl od těla jede na plné obrátky. Nemůžu dostat z hlavy tu dívku. Nemůžu dostat z hlavy tu podivnou paralelu mezi touto vraždou a těmi před šestnácti lety.

Když nastartuju a odlepím se od krajnice, zlá předtucha až někde v žaludku mi dává tušit, že tenhle vrah tady ještě neskončil.

Centrum městečka Painters Mill tvoří jedna průjezdní komunikace s příhodným názvem Hlavní třída, lemovaná asi desítkou obchodů, z nichž polovinu tvoří krámky se suvenýry ve vlastnictví amišů, které prodávají vše od zvonkoher a ptačích budek až po propracované ručně prošívané deky. Na severním okraji města silnici přerušuje kruhový objezd, dominantou jeho nejjižnější části je zase velký luteránský kostel. Na východě leží zbrusu nová střední škola, slibná výstavba nových bytů a houf penzionů, které tady vyrašily během posledních pár let, aby mohl být uspokojen nejrychleji rostoucí průmysl ve městě: turistika a cestovní ruch. Na západním konci města, hned za železničními kolejemi a stanovištěm pro mobilní domy, se nachází jatka s kafilérií, obchod s pracovními a zahradními potřebami a ohromné obilné silo.

Od svého založení v roce 1815 se osídlení Painters Mill výrazně neměnilo a zůstávalo na počtu přibližně pěti tisíc tří set obyvatel, z nichž třetinu tvoří amišové. Přestože se amišové z velké části drží stranou, lidé se tady vzájemně znají a vidí si až do talíře. Je to bezpečné město. Dobré místo pro život a pro rodiny s dětmi. Je to dobré místo pro práci, jakou je pozice náčelnice policie. Ovšem vyjma případu, kdy máte na krku nevyřešenou brutální vraždu.

Policejní stanice, vtěsnaná mezi lékárnu a požární zbrojnici sboru dobrovolných hasičů, je studená jeskyně vytesaná do stoleté cihlové budovy, ve které se kdysi nacházel taneční sál. Když otevřu dveře a vstoupím na recepci, uvítá mě Mona Kurtzová, moje dispečerka na noční směnu. Zvedne oči od počítače, vycení na mě ty svoje zuby jako z reklamy na zubní pastu a mávne: „Zdravím, náčelníku.“

Je jí něco přes dvacet, na hlavě jí roste divoká rudá hříva a má tolik energie, že vám králíček Energizer přijde jako totální lenoch. Mele tak rychle, že rozumím jenom polovině toho, co mi říká, což není nezbytně špatně, protože mě často zavaluje větším množstvím informací, než potřebuju slyšet. Ale její práce ji baví. Je svobodná a bezdětná, takže jí nevadí pracovat na noční směny, a o policejní práci projevuje opravdový zájem. I přesto, že ten zájem vzešel ze sledování Kriminálky Las Vegas, stačilo mi to, abych ji loni přijala. Od té doby si nevzala volno ani jednou.

Když si ale všimnu růžových poznámkových papírků v její ruce a zápalu v jejích očích, okamžitě si přeju, abych s příchodem na stanici počkala, než bude její směna u konce. Mám Monu ráda a jejího nadšení si vážím, ale dnes ráno na ni nemám trpělivost. Při cestě do kanceláře ani nezpomalím.

Nenechá se odradit, dožene mě a strčí mi do ruky hromádku vzkazů. „Telefony zvoní jak splašený. Všichni se zajímají o tu vraždu, náčelníku. Paní Finkbinová chce vědět, jestli je to ten samej vrah jako před šestnácti lety.“

V duchu si povzdechnu nad rychlostí a rozsahem, v jakém se v Painters Mill šíří drby. Kdyby lidé stejně rychle zvládali platit i pokuty, koupali bychom se na stanici v penězích.

Podívá se na další čtvereček papíru a povzdechne si. „Phillis Combsový se ztratila kočka a myslí si, že by to mohl být ten samej chlápek.“ Zvedne ke mně své velké hnědé oči. „Ricky McBride mi řekl, že ta oběť měla… uříznutou hlavu. Je to pravda?“

Ovládnu nutkání promnout si bolavé místo někde hluboko za očima. „Ne. Ocenila bych, kdyby ses vynasnažila utnout veškeré drby hned v zárodku. V těchto dnech jich bude kolem nás lítat spousta.“

„Samozřejmě.“

Pohlédnu na růžové papírky a rozhodnu se, že jejího nadšení využiju. „Všem těmhle lidem zavolej a řekni jim, že policejní oddělení Painters Mill se s vervou pustilo do vyšetřování zločinu a že v příštím čísle Hlasatele vydám prohlášení.“ Hlasatel byl paintersmillský týdeník o nákladu čtyř tisíc kusů. „Jestli se tě budou na něco ptát od médií, tak jim vyřiď, že jim odpoledne pošleš tiskovou zprávu. Všechno ostatní je ‚bez komentáře‘, jasný?“

Doslova mi visí na rtech. Vypadá příliš vzrušeně, příliš rozčileně.

„Jasný, náčelníku. Bez komentáře. Ještě něco?“

„Nepohrdla bych nějakým tím kafem.“

„Tak to mám tady něco přesně pro vás.“

Představím si jednu z těch jejích čokoládových šlicht se sojovým mlékem a otřepu se.

„Obyčejné kafe, Mono. A jestli máš aspirin, tak i ten.“ Vydám se k útočišti své kanceláře.

„Aha. Jistě. Mlíko. Bez cukru. Může být Tylenol?“

Ve chvíli, kdy dojdu ke dveřím kanceláře, mě něco napadne. Zastavím se a otočím se na ni. „Nahlásil někdo v posledních pár dnech nějakou pohřešovanou osobu?“

„Nic jsem nezaznamenala.“

Pořád je čas. Vím, že k tomu telefonátu dojde. „Zkus se poptat u dopraváků a v kanceláři šerifa. Žena. Běloška. Špinavá blond. Věk patnáct až třicet.“

„Jdu na to.“

Vejdu do kanceláře, zavřu za sebou dveře a ovládnu nutkání je za sebou i zamknout. Je to malá místnost, do které je natěsnaný omlácený kovový stůl, starodávný pořadač posetý flíčky rzi a počítač, ve kterém to chrčí jako v mlýnku na kávu. Jediné okno v kanceláři nabízí ne zrovna úchvatný výhled na auta a dodávky zaparkované podél Hlavní třídy.

Shodím ze sebe bundu, přehodím ji přes opěradlo židle, nastartuju počítač a zamířím přímo k pořadači. Zatímco počítač nabíhá, odemknu pořadač, vytáhnu spodní zásuvku a prolistuju pár složek. Domácí rozepře. Napadení. Vandalismus. Přesně ten druh přestupků a trestných činů, jaké byste v Painters Mill čekali. Složka, kterou hledám, je až vzadu. Než se jí dotknu, krátce zaváhám. Náčelnicí policie jsem už dva roky, ale nikdy jsem se nepřiměla k tomu, abych do ní nahlédla. Dnes ráno nemám na výběr.

Složka je tlustá, z hnědého papíru s roztřepenými okraji a kovovými svorkami, které už jsou po všem tom používání nefunkční. Na odlupujícím se štítku stojí: Jateční vraždy, okres Holmes, leden 1992. Vezmu složku ke stolu a otevřu ji.

Můj předchůdce Delbert McCoy byl puntičkář a z jeho záznamů je to znát. Z papíru na mě hledí policejní hlášení sepsané na stroji s datem, časem a místem. Vidím jména svědků doplněné o kontaktní informace a osobní prověrku. Vypadá to, že pečlivě zdokumentoval každý detail vyšetřování. Až na jeden incident, který na policii nikdy nebyl nahlášen…

Prolistuju složkou a zastavím se u nejdůležitějších faktů. Před šestnácti lety číhal v tichých ulicích a uličkách Painters Mill vrah. Během čtyř let zavraždil brutálně bez rozdílu čtyři ženy. Kvůli jeho modu operandi, vykrvení, podobně jako se to dělá u dobytka během porážky, ho nějaký senzacechtivý novinář nazval „Jatečním vrahem“, což mu už zůstalo.

První oběť, sedmnáctiletou Patty Lynn Thorpeovou, znásilnil a mučil a nakonec jí přeťal hrdlo. Její tělo našli na silnici jen něco přes tři kilometry od místa, kde T.J. objevil tělo dnes ráno. Když se začtu do pitevní zprávy, zamrazí mě v kříži.

VÝSLEDEK OHLEDÁNÍ:

Řezná rána na krku: příčný řez přes levou společnou karotidu.

Prolétnu oddíly Poznámky, Postupy, Vnější ohledání a další detaily, než narazím na to, co hledám.

POPIS ŘEZNÉ RÁNY NA KRKU:

Řezná rána na krku měří na délku osm centimetrů. Rána je od středu krku vedena příčně a následně se mírně ohýbá směrem nahoru k ušnímu lalůčku. Byla přetnutá levá společná karotida a v jejím okolí se na pojivové tkáni nachází krevní stopy. Čerstvé krevní stopy a pohmožděniny se nachází i podél celé délky rány.

POSUDEK:

Jedná se o smrtelnou řeznou ránu nebo zranění ostrým předmětem ústící v přetnutí levé karotidy s následným vykrvácením.

Je to až pozoruhodně podobné ráně, kterou jsme na těle objevili dnes ráno. Pokračuju dál.

POPIS DRUHOTNÝCH BODNÝCH PORANĚNÍ:

Za povšimnutí stojí druhotné poranění na břiše nacházející se hned nad pupkem. Rána je tvarově nepravidelná, měří 5 cm na výšku a 4 cm na šířku, minimální hloubka činí 1,5 cm. Rána prochází kůží a podkožní tkání a po celé její délce se nachází krevní stopy. Rána neporušila svalovou tkáň. Rána byla způsobena před smrtí.

POSUDEK:

Jedná se o život neohrožující povrchovou řeznou ránu.

A znovu, je to velice podobné ráně na břiše oběti, kterou jsme našli dnes ráno.

Nahlédnu do policejního hlášení, do kterého náčelník McCoy vepsal poznámku.

Rána na břiše vypadá jako velká písmena V a I nebo možná římská číslice VI. Tržná rána na krku není výsledkem divokého seknutí nějakého šíleného zabijáka, ale promyšleným řezem někoho, kdo ví, co dělá, a chce dosáhnout určitého výsledku. Pachatel použil nůž bez zoubkované čepele. Zářezy na břiše oběti nebyly zveřejněny.

O něco níž v hlášení stojí, že oběť utrpěla vaginální a rektální trauma, ale stěry, které byly zaslány do laboratoře, nepotvrdily přítomnost cizí DNA.

Rychle prolistuju pár dalších stránek, přičemž se zastavuju u ručně psaných poznámek náčelníka McCoye.

Žádné otisky prstů. Žádná DNA. Žádní svědkové. Není se moc čeho chytit. Pokračujeme v práci na případu a ověřujeme každou stopu. Ale věřím, že ta vražda byla jen ojedinělý případ. Nějaký tulák, který sem dorazil po kolejích.

Jeho slova ho časem začala strašit.

O čtyři měsíce později bylo rybáři na bahnitém břehu řeky nalezeno tělo šestnáctileté Loretty Barnettové. Útočník se k ní dostal v jejím domě, sexuálně ji napadl a odvedl ji na neznámé stanoviště, kde jí podřízl hrdlo. Později bylo zjištěno, že její tělo hodil do řeky z krytého mostu západně od města.

Tehdy McCoy požádal o pomoc FBI. Podle soudních znalců mohl vrah použít k podrobení svých obětí paralyzér. Obě dvě oběti utrpěly genitální trauma, ale nebyla nalezena žádná DNA, což podle zvláštního agenta Fredericka Milkowského naznačuje, že vrah buď použil kondom, nebo se uchýlil ke znásilnění cizím předmětem. Vrah si také mohl oholit tělesné ochlupení.

Z pohmožděnin na kotnících oběti lze poznat, že byla za pomoci řetězu pověšena hlavou dolů, dokud nevykrvácela. Největší poprask vyvolalo odhalení římské číslice VII vyřezané do břišní tkáně.