Håkan Nesser

HLAVOLAM

Originální název: Återkomsten,

vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2003

Překlad Marie Voslářová

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 1995

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden

© Obálka Martina Černá 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5815-4

Ptáte se, jak dlouhý je život,

já pravdivě vám odpovím.

Právě tak dlouhý

jako vzdálenost mezi dvěma letopočty

na náhrobním kameni.

W. F. Mahler, básník

I

24. srpna 1993

1

Byl to první a zároveň poslední den.

Ocelové dveře se mu zabouchly za zády a v chladném ranním vzduchu chvíli doznívalo kovové cvaknutí západky. Udělal čtyři kroky, zastavil se a položil kufr na zem. Zavřel oči a zase je otevřel.

Opuštěné parkoviště halil lehký ranní opar, nad městem právě vycházelo slunce a jedinými živými tvory v dohledu byli ptáci kroužící nad pláněmi, které obklopovaly zástavbu. Několik vteřin stál a cítil, jak se mu zostřují smysly. Do nosních dírek se mu vkradla vůně čerstvě zoraných polí. Nad asfaltem se mihotalo oslepující světlo. Od západu slyšel z několikakilometrové vzdálenosti vytrvalý hukot dálnice, která protínala otevřenou krajinu. Náhlé poznání skutečných rozměrů světa mu na okamžik způsobilo závrať. Dvanáct let nevykročil zpoza oněch zdí; jeho cela tam uvnitř měřila dva a půl krát tři metry a on pochopil, že město a nádraží jsou daleko. Strašně, možná nepřekonatelně daleko v den, jako byl tenhle.

Nabídli mu taxík, což byl běžný postup, ale odmítl. Nechtěl hned na začátku vyrazit do světa zkratkou. Přál si onoho rána cítit význam a bolest a svobodu každého kroku. Jestli měl uskutečnit, co si předsevzal, chápal, že je důležité se překonat. Překonat a ovládnout.

Vzal kufr a vykročil. Nepřipadal mu nijak těžký. Nějaké spodní prádlo. Pár bot, košile, kalhoty a toaletní potřeby. Čtyři nebo pět knih a dopis. Oblečení, které měl na sobě, si den předtím vyzkoušel a nafasoval ve skladu. Typická vězeňská garderoba. Černé boty z umělé kůže. Modré kalhoty. Světle šedá bavlněná košile a tenká větrovka. Pro obyvatele města bude stejně snadno identifikovatelný jako katolický kněz nebo kominík. Jeden z těch, kteří s hnědým lepenkovým kufříkem míří pěšky na nádraží, aby odtud zmizeli. Kteří strávili nějaký čas tady ve Velkém šedém, mezi městským parkem a dálnicí. Kteří se nacházeli tak blízko, a přesto tak nekonečně daleko. Jeden z těch odlišných. Z těch snadno rozpoznatelných.

Velký šedý. Tak se tomu mezi lidmi říkalo; pro něho samotného to bylo bezejmenné, vlastně spíš jenom velký kus času, ale skoro žádný prostor. A pohledy ostatních se ho dávno přestaly dotýkat, už dávno byl nucen vystoupit z jejich povrchního a marnivého společenství. Opustil jej bez váhání, nedobrovolně, nic jiného mu nezbývalo, ale nikdy nezatoužil vrátit se zpátky.

Nikdy.

Dalo by se diskutovat o tom, jestli tam vůbec kdy patřil.

Slunce stoupalo nad obzor. Po několika stech metrech se musel znovu zastavit. Svlékl bundu a hodil si ji přes rameno. Projela kolem něho dvě auta. Zřejmě dozorci nebo jiní zaměstnanci, každopádně někdo odtamtud. Tímhle směrem nic jiného nebylo. Jen Velký šedý.

Vykročil dál. Zkusil si pískat, ale nenapadala ho žádná melodie. Ranní světlo bylo zkrátka příliš intenzivní. Pomyslel si, že by potřeboval sluneční brýle, možná by si nějaké mohl opatřit ve městě. Zastínil si oči rukou, mžoural a díval se na siluety v ostrém světle. Ve stejný okamžik se rozezněly kostelní zvony.

Podíval se na hodinky. Osm. První vlak už nestihne. Ale ani po tom příliš netoužil, raději si nějakou chvíli posedí v nádražní kavárně u pořádné snídaně a čerstvých novin. Není kam spěchat. Určitě ne dnes, první den. To, k čemu se rozhodl, uskuteční, ale přesný čas samozřejmě závisí na mnoha zatím neznámých faktorech.

Možná zítra. Nebo pozítří. Jestli se za ty dlouhé roky něco naučil, jestli vůbec něco, pak právě tohle. Být trpělivý.

Trpělivý.

Cílevědomě vykročil mezi první budovy. Zabral si pro sebe liduprázdné chodníky zalité světlem. Stinné uličky okolo náměstí. Ošlapané dlažební kostky. Pomalu se loudal podél hnědé bahnité řeky, kde si líně plavaly netečné kachny. Už jen tohle, jít a jít a nezarazit se o zeď ani o plot, bylo svým způsobem podivuhodné. Zastavil se na jednom z mostů a pozoroval rodinku labutí na umělém ostrově, jak se choulí ve stínu kaštanů lemujících řeku. Prohlížel si i ty obrovské stromy, jejichž větve jako by toužily nejen po výšce, ale i po hloubce. Jako by se chtěly přiblížit vodě, stejně jako světlu.

Svět, pomyslel si. Život.

Mladík s uhrovitým obličejem mu se zřejmou nechutí prodal jízdenku. Jednosměrná, ano, pochopitelně. Změřil si ho pohledem a pokračoval k trafice. Koupil si dvoje noviny a jakýsi časopis s velkými nahými prsy na obálce, aniž pocítil sebemenší rozpaky. Potom do kavárny na celou konvičku kávy a čerstvé housky se sýrem a marmeládou. Cigaretu nebo dvě. Do odjezdu vlaku zbývala hodina a stále ještě bylo ráno.

První ráno po jeho druhém propuštění a svět byl plný času. Času a neviny.

O několik hodin později už se blížil k cíli. Poslední kilometry seděl v kupé sám. Díval se z poškrábaného a zaprášeného okénka; pozoroval pole, lesy, města i lidi míjející za sklem a najednou začal všechno poznávat. Místa získala své vlastní, specifické významy. Budovy, cesty, harmonie krajiny. Stará vodárenská věž. Fotbalové hřiště. Tovární komíny a vily se zahradami. Gahnovy nábytkářské závody. Náměstí. Střední škola. Viadukt a budovy za nákupní ulicí. Vlak zastavil.

Nástupiště dostalo novou střechu ze světle žlutého plastu, všiml si, když vystoupil. Budovu nádraží nechali znovu omítnout, i nápisy byly nové.

Jinak se nic nezměnilo.

Vzal si taxík. Nechal město za sebou. Čtvrthodinová otravná cesta podél moře, které střídavě mizelo a zase probleskovalo mezi poli a listnatými lesíky, a byl na místě.

„Můžete zastavit za kostelem. Zbytek dojdu pěšky.“

Zaplatil a vystoupil. Způsob, jak mu řidič mávl na pozdrav, mu připadal trochu povědomý. Počkal, až auto vyjede na silnici a zmizí za mlékárnou. Potom vzal kufr a igelitku s nezbytnými věcmi a vykročil na poslední úsek cesty.

Slunce už stálo vysoko. Brzy se mu z obličeje i mezi lopatkami řinul pot. Bylo to dál, než si pamatoval, a taky víc do kopce. Jenže od té doby, co tu šel naposledy, uplynulo dvanáct let.

I dům byl o dvanáct let starší, ale stál tam. Prosekala cestu ke schodišti, jak slíbila, nic víc. Hranice mezi zahradou a lesem zřejmě zanikla, mladé břízky se prodraly daleko za plot, tráva, popínavý plevel a křoví sahaly u zdí do metrové výšky. Střecha stodoly se probořila, tašky se zřejmě rozpadly, jedna okenní tabulka v horním patře byla vytlučená, ale nic z toho ho nijak zvlášť netrápilo. Všechno vypadalo přibližně tak, jak očekával – pokud si vůbec něco představoval.

Klíč visel na svém místě pod okapovou rourou.

Odemkl.

Když otvíral, musel se do dveří opřít ramenem a zatlačit. Nejspíš se trochu vzpříčily.

Ucítil zatuchlinu, ale dalo se to vydržet. Zřejmě tu nic nehnilo ani se tu nezabydlely krysy. Na kuchyňském stole ležel lístek.

Že mu přeje hodně štěstí. Nic víc.

Postavil kufr a igelitku na křeslo pod hodinami a rozhlédl se. Obešel okna a otevřel je. V ložnici se zastavil před zrcadlem a prohlédl si svůj odraz.

Uvědomil si, že zestárl. Šedý a propadlý obličej. Tenčí a sevřenější čelisti. Povislá kůže na krku utvářela záhyby a váčky. Ramena měl křivá a jakoby scvrklá.

Sedmapadesát let, pomyslel si. Čtyřiadvacet z toho za mřížemi. Čemu se divím.

Obrátil se sám k sobě zády a šel si najít zbraň. V každém případě s sebou musí mít zbraň a nejlepší bude, když tu záležitost vyřídí co nejdřív. Kdyby ho náhodou zase přepadly pochybnosti.

Navečer se posadil s dopisem do kuchyně. Rozložil jej na květovaný ubrus a ještě jednou si jej u šálku kávy přečetl.

Nebyl dlouhý. Sotva stránka a půl. Zavřel oči a pokusil se vybavit si její obraz.

Její černé oči poznamenané smrtí na opačné straně mříže. Její zaťaté ruce.

A její vyprávění.

Ne, k pochybnostem neměl důvod.

II

20. dubna – 5. května 1994

2

Byl to jeden z těch výletů.

Samozřejmě se měli zúčastnit čtyři dospělí. Nebo alespoň tři. To také bylo v plánu, ale Henrietta půl hodiny před odjezdem zavolala a oznámila, že ji zase postihla jedna z jejích záhadných nevolností. Hned poté se ukázalo, že Hertl musí zůstat ve školce a asistovat zdravotní sestře. Té, která měla přijít odpoledne a očkovat dvouleté děti.

Takže zbývala jen Elisabeth a Moira. Dalo se celkem spolehlivě počítat s tím, že Moiru dřív nebo později začne trápit migréna. Takže vlastně zůstala na celou tu smečku sama. Ale to se koneckonců nepřihodilo poprvé.

Čtrnáct dětí. Ve věku mezi třemi a šesti lety. Eunika, 6, zahájila akci tím, že se hned po čtyřech stech metrech pozvracela v autobuse. Paul, 3, si ve stejnou chvíli načural do bot. Ellen a Judith, 4 a 5, si v následujících minutách vjely do vlasů kvůli zelenému šátku s růžovými králíčky. Emil, 3 a půl, brečel, až se třásl autobus, že chce maminku, a Christopha, 6, bolel zub.

Na zastávku na lesní mýtině nicméně dorazili v pořádku. Rychle je spočítala. Byli všichni. Čtrnáct svěřenců, s Moirou patnáct. Zhluboka se nadechla. Měli před sebou tři hodiny procházek po lese, opékání klobás, hledání pokladu a všelijakých botanických exkurzí. Mezi větvemi zahlédla potemnělou oblohu a zamyslela se, kolik času jim zbývá, než se dá do deště.

Ani ne pětadvacet minut, jak se ukázalo, ale tou dobou už za sebou měli slušný kus cesty. Moira ucítila tlak mezi spánky a držela se padesát metrů před skupinkou, aby se bolest nezhoršila. Erich a Wally se posmívali Eunice, tlustá holčička kvůli tomu odmítla jít po cestě s ostatními a místo toho se sama prodírala mezi stromy a houštím. Elisabeth na ni však sem a tam zavolala, takže byly v kontaktu. Jedno z dvojčat Jümpersových zakoplo a bouchlo se o kořen do hlavy, takže ho musela nést. To druhé se vleklo za nimi a zablácenými prsty se jí drželo za pásek.

„Začíná pršet!“ vykřikl Bartje, 4.

„Já chci domů!“ bulel Heinrich, 5.

„Blbý mrňata,“ konstatovali Erich a Wally. „Jděte domů šukat mámu.“

„Šukat,“ pípl někdo z tříletých.

„Wally, Eriku, sklapněte,“ zasyčela Elisabeth. „Nebo vám utrhnu obě uši.“

Moira se zastavila u turistické chatky, kde si měli dát oběd.

„Máme štěstí,“ zašeptala, když k ní dorazila celá skupinka. Jako obvykle považovala za nutné šeptat, aby se jí migréna nerozvinula naplno. „Pospěšte si, honem pod střechu!“

Ještě než Wally doběhl ke dveřím, Elisabeth věděla, že je zamčeno a klíč se nachází u Hertla v kapse ve školce.

„Sakra, je zamčeno!“ vykřikl Wally. „Dejte sem klíč!“

Moira se na ni nechápavě zadívala. Elisabeth vzdychla. Zavřela oči a počítala do tří. Lilo jako z konve a ona cítila, jak se jí podpatky pomalu boří do rozbahněné trávy.

„Je mi zima,“ roztřásl se jí malý Jümpers v náručí.

„Mám hlad,“ řekl ten druhý.

„Copak jste zapomněly klíče, vy čůzy?“ zařval Erich a hodil na zeď hroudu hlíny.

Elisabeth přemýšlela další tři vteřiny. Potom svého pacienta předala Moiře, obešla domek a rozbila okno.

Asi o hodinu později přestalo pršet. Svačiny byly dojedené, přečetla osmnáct pohádek, které už četla osmnáctkrát předtím. Několik pěti- a šestiletých děcek se vydalo na vlastní pěst zkoumat terén v okolí a ušpinilo se při tom do té míry, že pochybovala, jestli je řidič ještě vezme do autobusu. Moira chvíli spala v místnůstce nad schody a cítila se o trošku líp, ale ne o moc. Tříletému alergikovi Gerardovi na obličeji a na loktech vyskočily velké červené skvrny, protože ho některý zatím neidentifikovaný kamarád nalákal na tajně propašovanou oříškovou karamelu. Dva kluci, tříletý a čtyřletý, na sebe čurali.

Jinak ale bylo všechno pod kontrolou. Rozhodla se, že je všechny svolá ven na schody a vydají se na zpáteční cestu.

Třináct. Bylo jich jen třináct. S Moirou čtrnáct.

„Kdo chybí?“ zeptala se.

Jak se ukázalo, byla to Eunika.

Během prvního, předběžného vyšetřování se zjistilo, že zmizela asi před dvaceti až pětatřiceti minutami; nikdo z dětí nebyl zrovna expert na hodiny a odhadování času. I bezprostřední příčina se zdála poněkud nejasná – možná ji Wally nebo Erich, anebo oba dva, bouchli klackem do zad, nebo jí možná Marissa řekla, že je tlustoprdka. Anebo ji rozbolelo břicho.

Patrně všechno dohromady.

Po několika minutách volání a překřikování se Elisabeth rozhodla propátrat okolí.

Moira dostala za úkol postarat se v chatce o tří- a čtyřleté děti, ona sama se s těmi trochu staršími vypravila do lesa.

Staršími? pomyslela si. Pět a šest let. Sedm mrňousů.

„Vyrazíme v desetimetrových rozestupech,“ vysvětlovala. „Budeme na ni celou dobu volat a půjdeme tak, abychom na sebe viděli. Rozumíte?“

„Jasně, šéfe!“ zakřičel Wally a zasalutoval.

A právě Wally ji po chvíli našel.

„Sedí v takovém hnusném příkopu a bulí,“ oznamoval. „Tamhle. Tvrdí, že našla mrtvého chlapa bez hlavy.“

A Elisabeth okamžitě věděla, že si nevymýšlí. Samozřejmě, už byl nejvyšší čas na zlatý hřeb programu.

Ve skutečnosti nechyběla jen hlava. Tělo – to, co z něho zbývalo – bylo zabalené v těžkém koberci a nikdy se nezjistilo, co Euniku přimělo zkoumat jeho obsah. Možná z něho trčel pahýl nohy. Silné a zdatné holčičce se každopádně podařilo vytáhnout koberec z příkopu dost na to, aby se dal rozbalit. Byl hodně poničený vlhkem… a plísní a houbami a celkově se rozkládal, pomyslela si Elisabeth. Na mnoha místech se rozpadal a tělo, které se skrývalo uvnitř, bylo ve zhruba stejně žalostném stavu.

Žádná hlava. Žádné ruce, žádné nohy.

„Zpátky do domečku!“ zakřičela a sevřela vzlykající Euniku v náruči.

Najednou ucítila silnou nevolnost a pochopila, že obraz, který právě viděla, ji bude věrně provázet za všech temných nocí po celý zbytek života.

3

„Hlášení, děkuji,“ vyzval je Hiller, sepnul ruce a propletl prsty.

Reinhart upřel pohled na strop. Münster si nuceně odkašlal a Van Veeteren zazíval.

„No?“ řekl Hiller.

„Takže,“ odhodlával se Münster a zalistoval v poznámkovém bloku.

„Půjde to rychle, nebojte se,“ řekl náčelník a podíval se na pozlacené hodinky. „Za pětadvacet minut mám být na jednání, takže stačí, když mi to zhruba nastíníte.“

Münster si znovu odkašlal.

„Takže, máme tu tělo nějakého muže,“ začal. „Našlo se včera okolo jedné hodiny v lese asi třicet kilometrů od Behrenu. Objevila ho šestiletá holčička… na výletě se školkou. Tělo bylo zabalené v koberci a leželo v příkopu asi padesát metrů od nejbližší sjízdné cesty. A leželo tam dlouho.“

„Jak dlouho?“

„Dobrá otázka,“ odpověděl Reinhart. „Dejme tomu rok. Možná míň, možná víc.“

„Copak se to nedá určit?“ podivil se Hiller.

„Zatím ne,“ vysvětlil Van Veeteren. „Vzal si ho do parády Meusse a snaží se to zjistit. Každopádně nejmíň půl roku.“

„Aha,“ přikývl Hiller. „A dál?“

„Dál,“ pokračoval Münster, „se nám nedaří zjistit jeho identitu, protože vrah mu usekl hlavu, zápěstí a nohy…“

„Víme jistě, že se jedná o vraždu?“ zeptal se náčelník. Reinhart vzdychl.

„Ne,“ odpověděl. „Samozřejmě se mohlo jednat o úplně přirozenou smrt. Někdo si jen nemohl dovolit normální pohřeb. Pěkně drahá záležitost, v dnešní době… Hlavu a to ostatní pravděpodobně vdova ve shodě s posledním přáním zesnulého věnovala na výzkumné účely.“

Van Veeteren si odkašlal.

„Nejspíš chvíli potrvá, než zjistíme příčinu smrti,“ vysvětlil a zapíchl si párátko mezi dolní řezáky. „Na tom, co zbylo z těla, podle všeho nejsou patrná žádná smrtelná zranění… ačkoli člověk samozřejmě obvykle nepřežije, když mu někdo usekne hlavu.“

„Meusse z téhle mrtvoly nemá zrovna radost,“ navázal Reinhart. „Celkem ho chápu. Nejmíň celou zimu ležela někde v podmáčeném příkopu v hnijícím koberci. Mrzla a tála, mrzla a tála. Nachomýtla se tam i nějaká zvířata a trochu ji ohlodala, ale zřejmě jim moc nechutnalo… asi také bylo těžké se k tělu dostat. Částečně leželo ve vodě… což ho trochu zakonzervovalo, jinak by už zbývala jen kostra. Vypadá hnusně, abych to vyjádřil jednoduše.“

Hiller zaváhal.

„Proč… proč si myslíme, že vrah odstranil části těla?“

My? pomyslel si Münster. Proč si myslíme? A jakpak se dneska máme? Jsme tu na policejní stanici, anebo někde v nemocnici? Anebo v blázinci, jak často tvrdil Reinhart? Občas se to dalo jen těžko říct.

„Těžko říct,“ zopakoval Van Veeteren jeho myšlenky. „Občas narazíme na vraha, který své oběti řeže na kusy, ale tady nejspíš bylo účelem hlavně ztížit identifikaci.“

„Vůbec netušíte, o koho se může jednat?“

Van Veeteren zavrtěl hlavou.

„Pročesáváme okolí,“ pokračoval Münster. „K tomu jste sám dal rozkaz… Od včerejšího odpoledne les prohledává dvacet chlapů… tedy v noci ne, samozřejmě.“

„A úplně zbytečně,“ konstatoval Reinhart a vytáhl z kapsy u saka dýmku.

„Zakouřit si můžeš, až skončíme,“ napomenul ho náčelník a podíval se na hodinky. „Proč by to mělo být zbytečné?“

Reinhart zastrčil dýmku zpátky a dal si ruce za hlavu.

„Protože se nic nenajde,“ vysvětloval. „Když někoho zabiju a dám si tu práci, že odstraním hlavu, ruce a nohy, pak nejspíš nebudu tak strašně hloupý, abych je schovával na stejném místě jako tělo. Ve skutečnosti na světě existuje jen jedno místo, kde jistojistě nic nenajdeme, a to je právě to, kde hledáme. Jdeme na to chytře, to se musí nechat.“

„Dobrá,“ přerušil ho Hiller. „Komisař tu včera nebyl, tak jsem si myslel…“

„No jo,“ vložil se do toho Van Veeteren. „Možná není na škodu, že se prohledává místo činu, ale řekl bych, že dnes večer to ukončíme. Většina stop nevydrží přes zimu a k vraždě navíc došlo jinde, tím si můžeme být celkem jistí.“

Náčelník znovu zaváhal.

„Jak zorganizujeme vyšetřování?“ zeptal se. „Už nemám moc času…“

Van Veeteren ale nijak nepospíchal.

„No,“ odpověděl. „To budeme muset promyslet. Kolik lidí na to chceš přidělit?“

„Jsou tu ty zatracené vloupačky,“ uvažoval Hiller a už vstával. „A ten vyděrač…“

„A rasisti,“ podotkl Reinhart.

„A ten vyděrač…“ opakoval Hiller.

„A ty rasistické svině,“ řekl Reinhart.

„Do háje,“ zaklel Hiller. „Přijď za mnou zítra ráno, V. V., a uvidíme, jak to bude vypadat. Mimochodem, Heinemann je pořád ještě na nemocenské?“

„V pondělí přijde,“ odpověděl Münster.

Nechal si pro sebe, že má sám v plánu vzít si na pár dní volno, až se Heinemann vrátí. Něco mu říkalo, že na žádosti o dovolenou není nejvhodnější doba.

„No jo, nezbývá než pokračovat v práci,“ zakončil Hiller a začal ostatní vystrkovat ze dveří. „Čím dřív tuhle věc vyřešíme, tím líp. Zjistit, kdo to je, by snad krucinál nemělo být nemožné, co říkáte?“

„Nic není nemožné,“ odpověděl Reinhart.

„Tak jaký na to máš názor, intendante?“ zeptal se Van Veeteren a podal mu fotografie.

Münster si obrázky prohlédl. Znetvořené tělo, pokryté hnědými skvrnami, a místo činu. Místo bylo podle všeho vybrané dobře, hustý les s podrostem, příkop ukrytý v křoví… Nebylo se čemu divit, že tam tělo tak dlouho leželo bez povšimnutí. Spíš naopak, to, že o něho zakopla ta nebohá šestiletá holka, se dalo označit za naprosto nepravděpodobnou náhodu.

„Já nevím,“ řekl. „V každém případě to působí dost promyšleně.“

Komisař něco zabručel.

„Promyšleně, ano. Z toho můžeme vycházet. Co si myslíš o tom zmrzačení?“

Münster se zamyslel.

„Kvůli identifikaci, samozřejmě…“

„Copak poznáváš lidi podle nohou?“

Münster zavrtěl hlavou.

„Ne, pokud nemají nějaké zvláštní znaky. Tetování nebo něco podobného… Jak byl starý?“

„Meusse odhaduje, že mezi padesátkou a šedesátkou, ale musíme počkat do večera. Jak říkal Reinhart, není to nijak příjemná mrtvola. Postaráte se o to asi vy dva s Roothem.“

Münster vzhlédl.

„Ale proč, pane komisaři? Co budete…“

Van Veeteren varovně zvedl prst.

„Mám plné ruce práce s těmi zatracenými vloupačkami. A Reinhart chce co nejdřív zašít ty svoje teroristy. No a navíc se mě chystají vzít pod skalpel a rozkuchat mi břicho… první týden v květnu. Takže se do toho klidně můžeš pustit rovnou od začátku.“

Münster ucítil, že červená.

„Až narazíš na něco, s čím si nebudeš vědět rady, jsem ti samozřejmě k dispozici,“ řekl Van Veeteren.

Až, pomyslel si Münster. Ne jestli.

„Nejdřív musím najít aspoň něco, na co by se dalo narazit,“ odpověděl. „Už Rooth prošel seznam pohřešovaných?“

Komisař zvedl interní telefon a o pět minut později se ve dveřích objevil kriminální inspektor Rooth se štosem papírů v ruce. Usadil se na volnou židli a podrbal se v rozježených vousech. Nechával si plnovous narůst teprve krátce a tak trochu teď připomínal bezdomovce, pomyslel si Münster. Ale když se to vezme kolem a kolem, není od věci mít mezi sebou někoho, kdo nevypadá na sto metrů jako policajt.

„Dvaatřicet hlášení o pohřešovaných osobách v celém okrsku za poslední dva roky,“ informoval. „Myslím případů, které se neobjasnily. Šestnáct z nich je evidovaných tady ve městě. Trochu jsem to protřídil… Když budeme vycházet z toho, že tam ležel nejmíň šest měsíců a nejvýš rok, měl by být nahlášený mezi dubnem a prosincem minulého roku. Uvidíme samozřejmě, co nám z toho vyjde, až Meusse skončí…“

„Jak může mizet tolik lidí?“ zeptal se Münster. „Je to vážně pravda?“

Rooth pokrčil rameny.

„Většina z nich pláchne do zahraničí. Bývají to hlavně mladí lidi. Řekl bych, že s nějakým zločinem souvisí nanejvýš nějakých patnáct až dvacet procent případů… to aspoň tvrdí Stauff, a on do těchhle věcí docela vidí. Předpokládám ale, že nezapočítává míň závažné věci. Mizí i spousta feťáků. Do Thajska, do Indie a všude možně.“

Van Veeteren přikývl.

„Kolik ti zbývá kandidátů?“

Rooth zalistoval v papírech. Münster si všiml, že některá jména má zakroužkovaná, k dalším připsal otazník, jiná přeškrtl, ale žhavých tipů bylo očividně pomálu.

„Moc jich není,“ vysvětloval Rooth. „Pokud se tedy jedná o muže mezi padesátkou a šedesátkou, vysokého zhruba metr pětasedmdesát, včetně hlavy a chodidel… no, zbývají nám vlastně nanejvýš dva, možná tři.“

Komisař upíral pohled na své párátko. „Stačil by jeden,“ poznamenal. „Jen když to bude ten správný.“

„Nemusí ale vůbec být z našeho okrsku,“ připomněl Münster. „Nic přece nenaznačuje, že ho zabili v okolí Behrenu… mohlo se to stát kdekoli, předpokládám.“

Rooth přikývl.

„Když to vezmeme celostátně,“ odpověděl, „máme na výběr z nějakých sedmi nebo osmi. V každém případě ale musíme počkat na výsledky pitvy a teprve potom začneme hledat případné vdovy, ne?“

„Rozhodně,“ souhlasil Van Veeteren. „Čím míň lidí se na tělo bude muset koukat, tím líp.“

„Dobrá,“ řekl Münster po chvíli mlčení. „A co budeme dělat do té doby?“

Van Veeteren se zaklonil, až pod ním zapraskala židle.

„Navrhuju, abyste si někde sedli a načrtli si plán. Dám Hillerovi vědět, že si tuhle věc berete na starosti… ale jak jsem řekl, budu vám k dispozici.“

„Tak co,“ ozval se Rooth, když si objednali kávu v kantýně. „Řekněme, že to vyřešíme za týden?“

„Souhlas,“ odpověděl Münster. „Kdy bude Meusse hotový?“

Rooth pohlédl na hodinky.

„Myslím, že za hodinu. Můžeme tam rovnou zajet spolu, co říkáš?“

Münster přikývl.

„A co vyšetřovatelka veřejnost?“ zeptal se. „Napsali toho přece spoustu v novinách.“

Rooth zavrtěl hlavou, napil se a spolkl polovinu šátku z listového těsta.

„Zatím vůbec nic, co by dávalo smysl. Krause prověřuje tipy. V dnešních zprávách odvysílají výzvu… v rádiu i v televizi, ale měl by to přece sakra být někdo z těchhle.“

Lžičkou poklepal na seznamy. Münster je vzal do ruky a studoval Roothovy poznámky. Kolem tří jmen nakreslil dvojité kroužky, očividně to byla ta, která patřila nejžhavějším aspirantům.

Aspirantům na to, že byli zavražděni, znetvořeni a provizorně pohřbeni v zarostlém příkopě nedaleko Behrenu.

Spěšně četl:

Claus Menhevern

Drouhtens vej 4, Blochberg

nar. 1937

pohřešovaný od 1. 6. 1993

Pierre Kohler

Armastenstraat 42, Maardam

nar. 1936

pohřešovaný od 27. 8. 1993

Piit Choulenz

Hagmerlaan 11, Maardam

nar. 1945

pohřešovaný od 16. 10. 1993

„Jo,“ řekl a posunul papíry zpátky. „Určitě to bude někdo z nich.“

„Určitě,“ souhlasil Rooth. „A v tom případě to vyřídíme za týden. Prostě to tak nějak tuším…“

4

Opustil služebnu o hodinu dřív než obvykle a zamířil rovnou domů. Dopis ležel tam, kde ho nechal, na knihovně v předsíni. Otevřel a přečetl si ho ještě jednou. Obsah se nezměnil.

Tímto Vám s potěšením oznamujeme, že jsme Vám rezervovali termín operace adenokarcinomu tlustého střeva na čtvrtek 5. května.

Prosíme o písemné či telefonické potvrzení termínu do 25. dubna, poté se, prosím, dostavte na oddělení 46B, a to nejpozději ve středu 4. května do 21:00.

Po operaci může následovat dvou- až třítýdenní rekonvalescence v nemocnici; tuto informaci připojujeme, abyste měl možnost naplánovat si v souladu s tím pracovní i rodinný život.

S pozdravem

Marieke Fischerová, sekretářka

Všeobecná nemocnice Maardam

Zatracená práce, pomyslel si. Podíval se na kontakty uvedené na papíře úplně dole, vytočil číslo a čekal.

Ozval se mladý dívčí hlas. Nanejvýš pětadvacet let, odhadoval. Přibližně jako jeho dcera.

„Já tedy dorazím,“ řekl.

„Promiňte, kdo volá?“ ptala se.

„Komisař Van Veeteren, samozřejmě. Mám rakovinu tlustého střeva a doktor Moewenroedhe se to chystá vyříznout a…“

„Okamžik.“

Čekal. Vrátila se.

„Pátého května, ano. Poznamenám si to. Přijďte prosím o den dřív, rezervuji místo na oddělení 46B. Chcete se na něco zeptat?“

Bude to bolet? pomyslel si Van Veeteren. Přežiju to? Jak vysoká je pravděpodobnost, že už se neproberu z narkózy?

„Ne,“ řekl nahlas. „Ozvu se, kdybych si to rozmyslel.“

Překvapilo ji to, což vytušil z ticha, které následovalo.

„Proč byste si to měl rozmyslet?“

„Možná budu zaneprázdněný něčím jiným. Člověk nikdy neví.“

Trochu zaváhala.

„Máte z operace obavy, pane Van Veeterene?“

„Obavy? Já?“

Pokusil se zasmát, ale sám slyšel, že to zní spíš jako chropot umírajícího psa. S umírajícími psy měl své zkušenosti.

„Dobrá,“ řekla přátelsky. „Můžu vás uklidnit, doktor Moewenroedhe patří k našim nejšikovnějším chirurgům a celkem vzato by to neměl být nijak složitý zákrok.“

Ne, ale je to moje břicho, myslel si Van Veeteren. A moje střeva. Mám je už dlouho a kapku se na ně upínám.

„Když se budete chtít na něco zeptat, nebojte se zavolat,“ vysvětlovala. „Jsme tu, abychom pomáhali.“

„Díky, díky,“ vzdychl. „Ano, ještě se určitě ozvu. Zatím na shledanou.“

„Na shledanou, pane Van Veeterene.“

Několik vteřin zůstal stát s dopisem v ruce. Potom ho roztrhl na čtyři kusy a hodil do koše.

O necelou hodinu později už v sobě měl dvě opečené klobásy s bramborovým salátem. Snědl si je venku na balkoně, dal si k nim tmavé pivo a začal přemýšlet, jestli by navzdory všemu neměl sejít dolů do trafiky a koupit si krabičku cigaret. Párátka mu došla a byl krásný večer.

Stejně přece umřu, pomyslel si.

Poslouchal, jak zvony na věži keymerského kostela odbíjejí šest. Na nočním stolku měl položené dva rozečtené romány, ale bylo mu jasné, že rozečtené ještě nějaký čas zůstanou. Nedokázal se soustředit. Naopak, neklid po něm natahoval pařáty a on samozřejmě věděl proč.

Moc dobře to věděl. Vzduch byl příjemně vlahý. Přes zábradlí k němu pronikal smířlivý teplý větřík, rudé zapadající slunce se sklánělo ke střeše pivovaru na protější straně ulice Kloisterlaan. V šeříku za přístřeškem pro kola štěbetali ptáci.

Tak si tu sedím, pomyslel si. Proslulý komisař Van Veeteren. Sedmapadesátiletý, osmaosmdesátikilový policajt s rakovinou tlustého střeva. Za dva týdny si dobrovolně lehnu na operační stůl a nechám nějakého naprosto nezkušeného řeznického učně, aby mi uřízl jedenáct centimetrů těla. Do prdele.

V podbřišku se mu ozval nepříjemný pocit, který se poslední dobou dostavoval vždycky, když se najedl. Nebyla to ale opravdová bolest. Jen takové menší podráždění. Pochopitelně by za to měl být vděčný, opečené klobásy se na seznamu dietních potravin, které mu doporučili, když byl v únoru na testech, jistě nenacházely. Ale co, krucinál? Hlavně si musí do operace uchovat zdravý rozum, a až jestli všechno dobře dopadne, bude možná načase změnit návyky. Začít se zdravou výživou a takovými věcmi.

Všechno má svůj čas.

Sesbíral ze stolu nádobí. Špinavý talíř položil v kuchyni do dřezu. Pak šel do obýváku a začal se apaticky přehrabovat v cédéčkách a kazetách.

Jedenáct centimetrů těla, uvažoval a vtom si vzpomněl na fotografie z dopoledne.

Na toho bezhlavého muže od Behrenu.

Bezhlavého, bezrukého a beznohého.

Mohlo by to být horší, pomyslel si.

Mezi padesátkou a šedesátkou, jak tvrdil Meusse.

To přesně odpovídalo. Možná byli dokonce stejný ročník? Padesát sedm let. Proč by ne?

Mohlo by to být opravdu daleko horší.

O deset minut později už seděl v autě a z reproduktorů duněl Monteverdiho sbor. Setmí se nejdřív za hodinu a půl. Času měl dost.

Chtěl se tam koneckonců jen podívat. Nic víc. Stejně přece neměl na programu nic zvláštního.

Jak už bylo řečeno, všechno má svůj čas.

5

„Jak jde život, co holky?“ zeptal se Münster, když si vlezl vedle Rootha do starého citroënu. Měli by si přece být schopní promluvit i o něčem, co nesouvisí s prací.

„Nic nového,“ odpověděl Rooth. „Někdy bych si skoro přál, aby existovala nějaká injekce, která by člověka takových starostí jednou provždy zbavila.“

„Ale prosím tě,“ okomentoval to Münster a zalitoval, že tohle téma nadhodil.

„Ženské jsou prostě zvláštní,“ pokračoval Rooth.

„Aspoň ty, se kterými se potkává člověk jako já. Minulý týden jsem pozval na rande jednu zrzavou dámu z Oosterbrügge, která sem do města jezdila na nějaký zdravotnický kurz. Šli jsme do kina a potom ke Krausovi, a když jsem se potom zeptal, jestli nechce zajít ke mně na skleničku portského a trochu sýra, hádej, co mi odpověděla?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Münster.

„Že musí domů za přítelem. Tvrdila, že přijel do města a čeká na ni před zdravotnickou ubytovnou.“

„To je pech,“ politoval ho Münster.

„To mi povídej,“ odfrkl Rooth. „Ne, já myslím, že už na balení ženských začínám být starý. Možná bych si měl dát radši inzerát do novin. Kurmann z pátracího si takhle našel pěknou fešandu… ale to asi člověk musí mít sakra štěstí.“

Umlkl a soustředil se, aby zvládl předjet modrý stěhovací vůz dřív, než skončí čumák na čumák s protijedoucí tramvají číslo dvanáct. Münster zavřel oči, a když se je odvážil otevřít, mohl konstatovat, že to zvládli.

„A jak jsi na tom ty?“ zeptal se Rooth. „Pořád stejná idylka s nejkrásnější policajtskou manželkou na světě?“

„Ráj na zemi,“ odpověděl Münster, a když o tom tak přemýšlel, musel uznat, že takový popis není daleko od pravdy. Synn byla prostě Synn. Jen ho tu a tam maličko zneklidňovala otázka, co vlastně taková žena vidí na něm – mizerně placeném policajtovi z kriminálky, který je o deset let starší než ona sama a pracuje tolik, že na ni ani na děti skoro nemá čas. Nebylo těžké si vsugerovat, že se mu dostalo něčeho, co si nezaslouží. A že ho dřív nebo později stihne trest.

Ale proč se zneklidňovat? Je šťastně ženatý, má dvě děti, možná by pro jednou stačilo jen poděkovat a všechno to přijmout. S kriminálním inspektorem Roothem však o té záležitosti rozhodně neměl chuť diskutovat.

„Měl by sis oholit ty vousy,“ řekl místo toho. „Kdybych já byl ženská, tenhle mech by mě rozhodně nenažhavil.“

Rooth si přejel dlaní po bradě a zamyšleně se na sebe podíval do zrcátka.

„Kdo ví,“ odpověděl. „Podle mě to nevypadá tak špatně. Nejsem si jistý, jestli rozumíš ženskému uvažování.“

„V pohodě,“ odpověděl Münster. „Dělej si, co chceš. Jak to provedeme, až přijdeme k Meussemu?“

„Budeme ho muset zase pozvat na skleničku, jako obvykle,“ odpověděl Rooth a zabočil k ústavu soudního lékařství. „Nebo co myslíš?“

„Jo, to bude asi nejjednodušší,“ usoudil Münster.

Soudní patolog Meusse ještě neskončil se svým denním přídělem mrtvol a Münster s Roothem se rozhodli, že ho nebudou rušit při práci a raději počkají v kanceláři.

Vynořil se s asi dvacetiminutovým zpožděním a Münsterovi bylo jasné, že má za sebou náročný den. Jeho hubené ptačí tělo připomínalo kostru ještě víc než obvykle, obličej měl popelavě šedý a oči za tlustými skly brýlí hluboko zapadlé – však se také dosyta, nebo spíš nadmíru vynadívaly na všechno zlo a zvrácenost tohoto světa, chtělo se člověku dodat. Münsterovi stačilo dívat se na osekané tělo pět vteřin, na fotkách deset. Tušil však, že patolog se za daných okolností v houbovitém mase rýpal alespoň deset či dvanáct hodin.

6

7

8

9

10