Vlastimil Vondruška

ROMÁN O RŮŽI

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2008, 2013

© Mapa Alena Vondrušková, 2008, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2008, 2013

ISBN 978-80-243-5876-5

Mé ženě Aleně

I. KAPITOLA

Emmeram z Greifswaldu stál u pulpitu v šeru kapitulního skriptoria a hubeným prstem si ukazoval v řádcích nádherně zdobeného rukopisu. Polohlasně si pro sebe opakoval jednotlivá slova a mračil se pořád víc a víc. Jindy by ho potěšil každý nový spis, který přibyl v bibliotéce vyšehradské kapituly, ale teď ne. Cítil úzkost. Byl zvyklý na různé knihy. Čítal spisy pohanských básníků, traktáty zbloudilých filozofů, podivné nauky arabských učenců i heretické úvahy kacířů. Ty všechny útočily na křesťanskou víru a jeho zbožnost si s nimi dokázala poradit. Jenže tahle kniha byla jiná. Nebezpečnější než všechny, které kdy v ruce držel. Přesto musel v četbě pokračovat.

Teprve když skončil, zavolal si bratra Cretiéna, který se narodil v daleké Akvitánii. To on rukopis nazvaný Román o růži přinesl. Sotva se hubený vytáhlý mladík objevil, spustil na něho zlostně, jak mohl něco takového vůbec koupit.

„Odpusťte, bratře bibliotékáři, ale já splnil jen to, co nařídil bratr probošt,“ vzdorně se hájil Cretién. Nohou rozpačitě kroužil po podlaze, ale dával si pozor, aby špička sandálu neopustila osmiúhelník dlaždice, na níž stál. „Navštívil jsem klášter v Cluny a v tamním proslulém skriptoriu jsem koupil pět rukopisů, které mi doporučil sám převor Bernard.“

„Měl jsi koupit rukopisy, které mají nějaký význam…“

„Převor Bernard tvrdil, že tuhle knihu opisují jeho bratři nejčastěji. Je po ní veliká poptávka. Přísahal, že za Alpami ji určitě ještě nikdo nemá.“

„Četl jsi ji?“

„Nahlédl jsem do ní…“

„Takže jsi ji nečetl,“ zarazil ho skoro nenávistně Emmeram z Greifswaldu. „Jak je možné, aby rukopisy opatřoval hlupák, jako jsi ty?“

„Narodil jsem se ve Francii. A na rozdíl od tebe, bratře, se tam domluvím,“ ušklíbl se Cretién jízlivě. „Co je v té knize tak strašného, že tě popudila? Bratři v Cluny tvrdili, že to je zábavné čtení.“

„Nevěřím… Tohle by žádný řeholník neřekl. Dokonce ani cisterciák ne… Tak poslouchej, co se v knize píše. Třeba tohle… Bůh prý stvořil člověka k volné lásce. Svátost manželská je jen svěrací kazajka!“

„To nemohu posoudit, jako řeholníku mi nebyly dopřány zkušenosti se stavem manželským,“ odpověděl ctnostně Cretién, ale bibliotékář přesto postřehl v jeho hlase posměch. Udeřil dlaní o desku pulpitu a rychle citoval z jiného místa: „A co tohle? Aby žena přitáhla pohled muže, má si barvit vlasy, zdobit se a… tohle se skoro zdráhám přečíst… měla by nosit zpevňovač poprsí!“

Cretién jen pokrčil rameny, ale v duchu litoval, že si tu knihu nepřečetl. Navíc i on byl názoru, že mnohé křesťanky by udělaly lépe, pokud by nedávaly na odiv tolik pokory a raději o sebe pečlivěji dbaly. Aby to nevypadalo, že jsou mu starosti kapitulního bibliotékáře lhostejné, nahlas řekl, že se diví, jak něco takového mohli opisovači v clunyjském skriptoriu napsat. Copak neumějí číst? A jak vůbec mohl nějaký prelát podobné úvahy přenést na pergamen.

Bibliotékář se pomalu uklidňoval. Zvedl hubený prst, jako by káral hloupého novice. Začal vysvětlovat, že tenhle spis nepochází z pera preláta, ale napsal ho asi před padesáti lety jakýsi Guillaum de Lorris. Knihu nedávno upravil Jean de Meung a doplnil ji o spoustu chlípností, které otravují duše křesťanů. Kdyby alespoň nepoužíval symboly všem věřícím svaté. I když vypráví o tom, jak chce cudný mladík získat růži, není ta kniha ničím jiným než návodem k chlípnostem a necudnostem, jaké se provádějí se ženami zkažených mravů.

Bibliotékář horlil ještě dlouho a Cretién ho se zájmem poslouchal. Emmeram z Greifswaldu nakonec navrhl proboštovi vyšehradské kapituly, aby knihu neprodleně spálili.

„To by nebylo moudré, bratře bibliotékáři,“ vrtěl šedivou hlavou otylý prelát. „Už proto, že jsme za ni zaplatili spoustu stříbrňáků. Kdyby byla na světě jen jedna, pak by možná… Ale co tím křesťanstvo získá, pokud ji spálíme? Špatnost, která je v ní obsažena, stejně ze světa nezmizí a my utrpíme finanční ztrátu. Ne! Vím o jednom zámožném velmožovi, který ji od nás rád koupí.“

„Ale to snad…“

„Jsme chudobní,“ zarazil ho přísně probošt a důstojně odešel z šeré komnaty na mši.

Ještě dříve, než spis s hanebným Románem o růži opustil bibliotéku, pokusil se pořídit opis jeden z kapitulních bratří, pracujících ve skriptoriu. Ale Emmeram z Greifswaldu to nedovolil. Přísně ho pokáral, že bibliotéka je určená jen pro knihy, které povznášejí mysl k Bohu.

Nejvyšší komoří Buzic z Oseka klečel před trůnem českého krále. Přemysl II. Otakar byl unavený. Byl večer a od rána řešil samé nepříjemné záležitosti. Zvedl číši s vínem a napil se. Pak otráveně poručil: „Tak mluv! Doufáme, že svého krále potěšíš. Alespoň někdo by nám měl přinést dobré zprávy!“

„Obávám se, můj pane, že já nebudu tím, kdo by Tvou vznešenou Milost potěšil,“ drmolil poděšeně komoří. Už způsob, jakým se omlouval, českého krále pobavil. Buzic z Oseka rozvinul pergamenovou listinu a důležitě se do ní zadíval. Věděl přesně, co má povědět, ale takhle se cítil jistěji.

Odhodlaně se nadechl a spustil: „Svatba Beneše z Dubé a Ludmily z Vartemberka se neuskutečnila…“

Protože se vzápětí odmlčel, Přemysl II. Otakar vyštěkl, aby nezdržoval. K tomu poznamenal: „Tu svatbu jsme povolili. Což znamená, že si ji přejeme. Bez ní by nebyl na severu našeho království mír. Vartemberkové válčili s pány z Dubé, proto jsme je museli přivést k rozumu. A svatba byla podmínkou míru. Kdo se opovážil porušit naše přání?“

„Těch mužů bylo víc. Je to totiž složitější, můj pane. Tak předně, ženich je mrtvý. Beneše z Dubé zabil v souboji váš prokurátor Oldřich z Chlumu.“

„Náš správce Bezdězu?“ přerušil ho nevěřícně český král. Oldřicha z Chlumu považoval za svého nejvěrnějšího služebníka na severu Čech. Bez důvodu by se určitě nepostavil proti jeho vůli.

„Ano, právě ten!“ žaloval nejvyšší komoří. „Totiž… Beneš z Dubé předtím zabil Markvarta, hlavu vartemberského rodu. Beneš si měl sice vzít za ženu jeho dceru Ludmilu, ale zhřešil s Markvartovou manželkou Klárou. Byla to Markvartova druhá žena a velice mladá. Klára je také mrtvá. On je přistihl, probodl ho a vyhodil z okna a…“

„Kdo? A koho?“ zarazil ho Přemysl II. Otakar znechuceně. „Pomalu ztrácíme v těch zabitých přehled. Mluv tak, abychom rozuměli!“

Nejvyšší komoří se uklonil a soustředěně vysvětloval: „Beneš z Dubé cizoložil v noci během své zásnubní hostiny v ložnici s paní Klárou. Její manžel a otec nevěsty Markvart z Vartemberka je přistihl, tasil a vrhl se na Beneše. Protože byl ale starší, podlehl. Mrtvé tělo vyhodili tajní milenci z okna, aby vše vypadalo jako neštěstí. Ale váš prokurátor Oldřich z Chlumu se ujal vyšetřování a Beneše usvědčil. Místo aby se rody dohodly na pokutě za prolitou krev, choval se Beneš z Dubé zpupně. Odmítl se podrobit výroku soudu konaného vaším jménem. Navrhl souboj, aby otázku viny rozhodl boží soud. Den předtím totiž vyhrál turnaj a myslel, že s mečem v ruce zvítězí. Jenže Oldřich z Chlumu je skvělý rytíř, jak jistě víte, můj pane. Oldřich zabil Beneše a Klára vzápětí vyskočila z okna. Kdyby váš prokurátor, můj pane, nechal věci být, nemuselo to dopadnout takhle nešťastně, protože…“

„Kdyby Beneš z Dubé ctil zákony o pohostinství a necizoložil, mohl žít. Chyba je na straně pánů z Dubé. Ještě dnes napiš Hynku Berkovi, že mu ukládáme pokutu sto kop stříbrňáků. Jeho rod se provinil proti dávným zemským zákonům. Současně nařizujeme, aby zachoval mír, i když se svatba nekonala. Postavíme se s veškerou ozbrojenou mocí proti komukoli, kdo by chtěl rodové neshody živit. Co Oldřich z Chlumu?“

„Beneš ho zranil. Zůstal na Vartemberku a jeho uzdravení je v rukách božích,“ ukláněl se komoří Buzic z Oseka. Byl rád, že má tu nepříjemnost za sebou.

„Budeme se za zdraví našeho prokurátora modlit,“ oznámil Přemysl II. Otakar a propustil ho.

II. KAPITOLA

Přes noc sprchlo, ale ráno se obloha vyjasnila a dal se čekat další horký letní den. Na stromech se nepohnul ani lístek a bylo dusno, že člověka polil pot i po několika rychlejších krocích. Přesto bylo na nádvoří hradu Vartemberk živo. Čeledíni zapřahali do povozů voly a vojáci sedlali koně. Kolem stájí pobíhaly děvečky s vědry nadojeného mléka a v okovech nosily do kuchyně vodu. Žádná si však nezpívala a dokonce se ani neusmívala.

Všichni byli zamlklí. Zvláště muži v pláštích s erbem dvou zkřížených ostrví, kteří patřili k družině pána z Dubé, pracovali zarputile, jako by chtěli být co nejrychleji pryč. Přitom se pokradmu ohlíželi ke vchodu do paláce, kde byla na zemi ještě patrná skvrna zaschlé krve. A pod okny paláce druhá, sice menší, ale v očích většiny služebnictva o to hrůznější. Protože tahle krev patřila paní Kláře, která si sáhla na život. Podle hradního kaplana její duše propadla peklu. Ovšem ani krvavá skvrna u vchodu do paláce je nenechávala klidnými. Souboj mezi Benešem z Dubé a Oldřichem z Chlumu se sice odbyl podle zásad rytířské cti, jenže to nic neznamenalo. Opět hrozila válka.

Mezi služebníky šel hlas, že za všechno mohou ženy, neboť přinášejí křesťanskému světu jen neštěstí. Alespoň tak to tvrdil na ranní mši kaplan. Pramáti Eva spáchala v ráji prvotní hřích a tím uvalila prokletí na lidský rod. Urození rytíři to však tak jednoznačně neviděli. Svůj podíl na tragédii měl i královský prokurátor. Zvláště ti, kteří stranili pánům z Dubé, si šeptali, že za většinu neštěstí mohou spíše královští úředníci než ženy. I když se o úřednících v bibli nemluvilo. Proč zasahují úřady do rodinných záležitostí velmožů? Nic na tom neměnila ani skutečnost, že svou krev prolil i Oldřich z Chlumu. Byl bolestivě zraněn a nyní odpočíval. Ale všechny spíše zajímalo, co se děje v jiné komnatě hradního paláce.

Od rána spolu jednali Hynek Berka z Dubé, jehož syn v souboji padl, a mladý Marek z Vartemberka, který se po smrti otce stal hlavou rodu. Oba ztratili své blízké, ale to je spíše stavělo proti sobě, než usmířilo. Všichni na hradě věděli, že jen na nich záleží, zda se bude opět válčit. Znali oba. Hynek Berka z Dubé byl menší podsaditý muž, který se podobal nerudnému medvědu. Marek z Vartemberka byl naopak štíhlý, s ostře řezanými rysy ve tváři, a když se podíval, připomínal orla. Oba byli pyšní a raději by padli, než ustoupili. Proto jen málo lidí bylo ochotno vsadit si na smír.

O to více je překvapilo, když před polednem vyšli z paláce bok po boku. Živě rozprávěli a Hynek Berka z Dubé rukou pokynul svému panošovi, aby přivedl koně. Pak se zastavil a přísně se rozhlédl. Dlaní si přejel po vousaté bradě a svého mladšího hostitele varoval: „Milý Marku, pamatuj na to, co jsme dojednali!“

I Marek z Vartemberka se tvářil vážně. Jeho uvolněný postoj se změnil a výhrůžně se ohradil: „Chceš mi vyhrožovat?“

Pán z Dubé zavrtěl hlavou a pokusil se usmát. Byl to muž mnoha tváří a právem ho ostatní považovali za vůdčí osobnost severočeské šlechty. Teď ale nedokázal zakrýt lítost. Dokonce se mu zaleskly v očích slzy. Zdvihl obočí a polohlasně poznamenal: „Byla to vůle boží… Ale Pán je spravedlivý a naše ztráty jsou téměř stejně veliké. Má možná ještě větší, neboť zdědíš hrad a celé panství, a až budeš mít syny, můžeš jim majetek odkázat. Já jsem o syna přišel…“

Oldřich z Chlumu odpočíval na lůžku. Cítil horkost, rána se zanítila a nepříjemně bolela. Od rána se potil a měl sucho v ústech. Věděl, že s tím nenadělá vůbec nic. Bylo lepší, když vše špatné odešlo z těla spolu s potem a hnisem, než aby se proměnilo v jed a otrávilo mu krev. Bolest byla vždycky cestou k uzdravení. Jako všechno v životě. Pokud se chtěl člověk občas radovat, musel jindy trpět. Nic nebylo zadarmo. Povzdechl si a pokusil se otočit na druhý bok.

Ale vrzly panty a dveře se začaly otevírat. Opřel se o loket a zadíval se tím směrem. Jenže vzápětí pocítil nepatrné zklamání. Místo zlatovlasé Ludmily vešel Ota ze Zástřizlí, jeho panoš. Oldřich se bez zvláštního nadšení zeptal: „Vítej, co mi neseš?“

„Dohodli se,“ oznámil mu Ota prostě. Došel k lůžku a posadil se na nízkou stolici. Přitom si trochu rozmarně upravoval plášť, který mu sklouzl z ramen. Ota ze Zástřizlí měl rád hezké věci a ještě raději krásné dívky. To mu ke spokojenosti stačilo. Byl rytíř a nemusel by sloužit jen jako panoš, ale život po boku královského prokurátora mu vyhovoval. I když o něm mnozí tvrdili, že je nezodpovědný, nebyla to pravda a Oldřich z Chlumu to věděl. Na nikoho se nemohl spolehnout tak jako na něj. Snad proto se časem mezi nimi vytvořil zvláštní vztah a Oldřich považoval Otu spíše za mladšího přítele než za služebníka. Po smrti Oldřichovy ženy to byl jediný člověk, kterého královský prokurátor považoval za svou rodinu. Protože jinak neměl nikoho.

„Chvála Bohu,“ oddechl si Oldřich z Chlumu a ani se nesnažil skrýt úlevu. I on věděl, že mu všichni na hradě vyčítají vítězství v souboji s Benešem. Nic jiného ostatně ani čekat nemohl. Zámožný velmož měl v očích šlechty větší cenu než královský úředník. Bezděčně se usmál, protože věděl, že Ludmila z Vartemberka si to nemyslí. Hned ale zvážněl a se starostlivým výrazem pokračoval: „Je ovšem otázka, jak se dohodli. Protože každý, kdo se přidá na stranu pánů z Dubé, musí se současně postavit více či méně proti zájmům našeho krále.“

„Nevšiml jsem si, že by Markvart z Vartemberka nějak horlivě hájil královské zájmy v době, kdy ještě s Hynkem Berkou bojoval,“ namítl panoš Ota. „Před chvílí jsem potkal jeho syna Marka. Podíval se na mě, jako by ani nevěděl, kdo jsem.“

„Majetek a moc zatemní rozum většiny lidí. Zvláště pokud jsou ještě mladí… Je vlastně štěstí, že nám dvěma to nehrozí.“

Panoš Ota se zasmál: „Smím se optat proč? V mém případě to chápu, protože já opravdu pozemskými statky neoplývám a nikdy oplývat nebudu. Ale vy? Copak nezastupujete krále? Jste mocný muž. Leda by na vás platila druhá část vaší úvahy, že už nejste nejmladší. Pak bych tomu rozuměl…“

„Jsi lotr, který si pozemské statky nezaslouží,“ napomenul ho Oldřich z Chlumu pobaveně. „Chtěl jsem jen upozornit, že ne každý má dostatek rozumu, aby unesl odpovědnost, pokud mu ji Bůh dá. Jak je vidět, platí to nejen o Markovi.“

„Pokud bych měl dostat hrad, jako je Vartemberk, klidně o rozum přijdu,“ bezstarostně se smál panoš Ota. „Ale ať už je to jakkoli, válčit se nebude. Alespoň zatím.“

„Podej mi vodu,“ požádal Oldřich z Chlumu. I ten krátký rozhovor ho vyčerpal. Přemýšlel, kde může být Ludmila. Když se po souboji probral z bezvědomí, ošetřovala ho. V noci se skoro nehnula od jeho lůžka. Dávala mu obklady a vyprávěla o svém životě v klášteře, kde byla mnoho let zavřená. Ale od oběda tu ještě nebyla. Sám nevěděl, proč ho to tak rozladilo. Možná proto, že mu s ní bylo hezky.

Panoš Ota došel ke stolu a zvedl hnědě glazovaný džbán. Byl prázdný. Otevřel dveře a křikl do chodby, aby někdo donesl čerstvou vodu. Skoro vzápětí se objevila jedna z hradních služebných. Byla rozcuchaná a na Otu svůdně mrkla. Na zásnubní hostině se s ním líbala, ale pak z toho nic nebylo, protože zabili purkrabího Jošta a Ota musel odjet z hradu.

Přinesla čerstvou vodu oslazenou medem a Oldřich z Chlumu se napil. Ale když chtěla dívka odejít, zastavil ji: „Potřeboval bych obvázat ránu. Řekni panně Ludmile, zda by mohla přijít…“

„Udělám to sama,“ nabídla se služebná ochotně. „Umím to.“

„Raději bych, kdyby…“

„Nepřijde!“ ozval se ode dveří Marek z Vartemberka a vstoupil. Musel trochu sklonit hlavu, aby prošel nízkým vchodem. „Nehodí se, aby svobodná urozená dívka trávila čas v komnatě s mužem.“

Oldřich z Chlumu přikývl. Na to nebylo co odpovědět.

Lipský děkan Benediktus byl dobrý jezdec. Na koni trávil spoustu času, ostatně jako většina hradních kaplanů. Doprovázel svého pána Hynka Berku z Dubé na jeho výpravách, ale také navštěvoval Prahu, protože byl současně oltářníkem kostela svatého Martina ve zdi.

Nyní se proplétal skalním bludištěm u Mšena. Měl tuhle cestu raději než pohodlnější, ale delší kolem Bezdězu. Vždy se zvláštní úctou obdivoval boží dílo. Bizarní skály vypadaly jako obrovské sochy. Jako by tu stály zkamenělé postavy lidí a zvířat.

Svítilo slunce a ráno se dobře najedl. Co víc si mohl zbožný křesťan přát? Měl však dobrou náladu ještě z jiného důvodu. Bezděčně sáhl rukou na koženou brašnu u sedla, jako by si chtěl ověřit, že tam je. Měl v ní v hedvábné látce pečlivě zabalený Román o růži. Věděl, že pořídil dobře. Za tuhle knihu ho pochválí více, než kdyby přivezl žaltář nebo spisek o životě svatých.

U Dubé ho čekal kaplan velmože, pro něhož knihy opatřoval. Děkan Benediktus mu podal brašnu s Románem o růži a pergamenovou listinu, na níž byla sepsaná dohoda o ceně, kterou měla vyšehradská kapitula za knihu obdržet.

„Až dostanu svou odměnu, polovina je jako obvykle tvoje,“ potvrdil hubenému, žlučovitě se tvářícímu kaplanovi. Děkan Benediktus ho neměl rád, ale potřeboval ho.

„O čem je? Má takový divný název… Růže symbolizuje Pannu Marii,“ přísně ho vyslýchal kaplan a pečlivě koženým řemenem přivazoval brašnu s drahocennou knihou k sedlu svého koně.

„Není to zbožná kniha. Právě naopak, je o lidských hanebnostech,“ neodpustil si lipský děkan pobaveně.

„Jistě i o tom, jak hanebnost Bůh potrestá…,“ otázal se kaplan s nadějí v hlase.

„Nikoli, bratře. Tahle kniha je o skutečném světě. V něm obvykle hanebnost nikdo netrestá. Spíše ji křesťané obdivují a snaží se ji napodobovat. Bůh nechť provází tvé kroky!“

Černovlasá služebná rychle utáhla čistý obvaz na těle královského prokurátora. Pak zvedla vědro, v němž ležely zakrvácené smotky plátna. Přitočila se k panošovi a škádlivě ho upozornila, že pokud ji bude chtít večer zase líbat, nebude mít nic proti tomu, jestliže se ovšem pořádně oholí. Pak se smíchem odběhla.

Panoš Ota si s nelibostí uvědomil, že má pravdu. Události posledních dnů se řítily příliš rychle, takže na sebe vůbec nedbal. Víc o tom nepřemýšlel, protože z chodby se ozvaly rázné kroky. Položil pro jistotu ruku na jílec meče. Byli na cizím hradě. I když je chránila autorita českého krále Přemysla II. Otakara, s mečem v ruce se cítil jistější.

Do komnaty vrazil zadýchaný Diviš. Urostlý voják měl na tváři jizvu, kvůli níž nevypadal jako počestný člověk. Ve skutečnosti to byl dobrák a skvělý voják, proto velel družině královského prokurátora. Rozmrzele hlásil: „Někdo zavraždil našeho purkrabího!“

„Jindřicha?“ vyhrkl překvapeně Oldřich z Chlumu a prudce se posadil. Vzápětí ucítil v rameni bodavou bolest, až zkřivil tvář. Když Bezděz od krále přebíral, purkrabí Jindřich tam už sloužil. Byl to schopný hospodář, i když trochu nerudný, a bylo těžké poznat, co si ve skutečnosti myslí.

Diviš přikývl a dodal, že víc neví, ale právě dorazil posel a ten poví víc. Za jeho zády se objevil širokolící voják v plášti, na němž byl erb českého krále. Jmenoval se Přech a Oldřichovi z Chlumu byl ze všech mužů jeho družiny nejméně sympatický. Přech mnoho mluvil, před vrchností se horlivě klaněl, ale na hradní čeleď a poddané se rozkřikoval, jako by byl pánem on. Jediné, co se mu nedalo vytknout, byla pečlivost. Proto ho Oldřich z Chlumu na Bezdězu strpěl, i když teď na něj neměl náladu. Jenže věděl, že Bůh zkouší věřící neustále a trestá je kromě jiného lidmi, jako byl Přech. Anebo Hynek Berka z Dubé.

„Tak mluv,“ řekl unaveně. Ani se nesnažil tvářit jako vrchnost, přesto se Přech hluboce uklonil a začal vykládat, že už slyšel o včerejším souboji a je hrdý, že může sloužit tak statečnému rytíři, o němž… Dál se nedostal, protože Diviš mu dal prudkou herdu do zad, div se Přech nesvalil na zem. Přitom ho zjizvený velitel zlostně napomenul, aby mluvil k věci, nebo si to s ním osobně vyřídí.

„Přijel jsem z Bezdězu, jak nejrychleji to šlo,“ změnil voják téma a nenápadně poodstoupil od Diviše o krok dál. Měl s ním své zkušenosti. „Dneska ráno našli kameníci tělo purkrabího Jindřicha. Venku v křoví na cestě od brány. Byl už studený. Vrah ho musel zabít v noci. Něčím těžkým mu rozbil hlavu a oloupil ho.“

„Přímo před hradem?“ přerušil ho nedůvěřivě Oldřich z Chlumu. Opřel se zády o stěnu a s potěšením cítil, jak jsou kamenné kvádry příjemně chladné.

„Všem z hradní posádky to také připadlo divné,“ přikývl voják snaživě.

„A určitě nejvíc ze všech tobě,“ ušklíbl se Diviš a vzápětí se nepatrně uklonil Oldřichovi z Chlumu, jako by se chtěl omluvit, že zasahuje do jednání. Všiml si pobaveného výrazu v očích svého pána. Kdykoli ho dokázal něčím pobavit, měl z toho radost.

Přech zaváhal, neboť si nebyl jistý, jak to velitel myslí, ale pak to přešel bez povšimnutí. Mluvil ostatně s panem Oldřichem: „Pan purkrabí se večer před smrtí zúčastnil ještě mše. Pak prý odešel z hradu…“

„Prý?“ podivil se Oldřich z Chlumu a nepatrně přimhouřil oči. Uměl si představit, jak to na Bezdězu vypadalo, když tam nebyl on a posádce nevelel Diviš.

„Ten den se vozily na hrad kamenné kvádry… Byly určené pro rozestavěný palác manů a na zadní nádvoří se musely odnášet na nosítkách, s vozem tam nezajedete. Všude byl zmatek. Několik vesničanů se zpozdilo, protože jednomu povozu se zlomila osa a musela se vyměnit. Přijeli až skoro za soumraku. Dva kameníci se opili a nikdo pořádně nevěděl, kam s těmi kameny. Navíc chytl stoh slámy, ale rychle jsme ho uhasili, ovšem…“

„Štěstí, že neshořel celý Bezděz,“ zlobil se královský prokurátor a zdravou rukou si uhlazoval vousy na bradě. „Vrať se k purkrabímu. Co ještě víš o jeho smrti?“

„Nikdo nic neviděl!“ prohlásil rezolutně Přech, aby bylo zřejmé, že není jeho vina, pokud víc neví.

Oldřich z Chlumu přikývl a propustil ho. Tak to bylo při každém vyšetřování. Zpočátku nikdy nikdo nic neviděl. Ne proto, že by lidé chtěli lhát, ale neuměli se dívat. Drobné denní události připadaly všem samozřejmé a nikoho nenapadlo, že právě v nich se skrývaly odpovědi. Musel rychle vyslechnout hradní posádku i německé kameníky, kteří stavěli z příkazu krále Bezděz. Čím později budou vypovídat, tím více důležitých drobností zapomenou. Obával se však, že v nejbližších dnech nedokáže vstát a jet na koni. Mohl by se nechat dopravit v nosítkách jako urozená žena, ale to mu připadalo ponižující a tušil, kolik posměchu v kraji by to mezi rytíři vyvolalo. Nebylo zbytí, musel místo sebe poslat panoše.

Přikázal, aby se na Bezděz vrátil i Diviš a udělal tam pořádek. Pokud Ota odhalí něco důležitého, ať přijede zpátky. Jinak může počkat na jeho návrat. Oldřich z Chlumu se rozhodl ponechat si na Vartemberku k ochraně své vojáky, kteří ho sem doprovázeli na neuskutečněnou svatbu.

„Bez družiny je rytíř skoro stejně nahý, jako kdyby neměl brnění,“ souhlasil Diviš, který by královského prokurátora nenechal na cizím hradě samotného ani za nic.

„Ale Přecha si vezměte s sebou,“ nařídil ještě Oldřich z Chlumu. Pak si lehl a zavřel oči. Cítil se unavený a potřeboval si zdřímnout. Rána začala nepříjemně pálit. Naštěstí už nekrvácela.

III. KAPITOLA

Byla už hluboká noc a posádka na Vartemberku spala, když tiše vrzly dveře komnaty, kde ležel Oldřich z Chlumu. Nespal, na čele se mu perlil pot a měl vysokou teplotu. Vedle lůžka stál na nízké trojnožce džbán s ovocnou šťávou, ale od klekání ho stihl skoro celý vypít. Zrovna přemýšlel, jak to zařídit, aby mu ho někdo doplnil.

„Tiše,“ špitla Ludmila a opatrně za sebou zavřela. Po špičkách došla k lůžku, džbán postavila na zem a sedla si. I když jizbu osvětlovala jen malá lampička, zaregistrovala okamžitě, že Oldřichovi z Chlumu není dobře. Zamračila se, jako by to byla její chyba. Pak vstala a doběhla k oknu, kde byla měděná mísa s vodou. Z hlavy sundala šlojíř a namočila ho. Po špičkách se vrátila k lůžku a něžně začala otírat Oldřichovu tvář.

Chtěl se bránit její péči, která byla podle něj trochu přehnaná, jenže to bylo tak příjemné, že mlčel. Jsem pokrytec, vytýkal si v duchu. Vždyť Ludmila byla nejméně o deset let mladší než on. Poznal ji, když byla ještě děvčátko. Poprvé ji potkal na honu. Zabloudila a náhodou ji našel, jak se krčí pod vzrostlým bukem. I když se určitě musela bát, chovala se už tehdy jako vznešená dáma. S dětskou přísností mu oznámila, že ho jako rytíře přijímá do svých služeb a dovolí mu, aby ji dovedl zpět k otci. Dlouho pak seděli na břehu rybníka, házeli do vody kamínky a bláznivě se smáli všemu, jako by Oldřich byl malý kluk a ne dospělý rytíř. Záhy poté se Oldřich oženil a Ludmilu odvezl otec Markvart do kláštera, aby se jí dostalo řádného vychování. Pak ji mnoho let neviděl.

Potkal již až před několika dny, když přijel na Vartemberk, aby zastupoval českého krále na svatbě dětí nejmocnějších severočeských rodů. Hned při prvním setkání ho Ludmila se slzami v očích prosila, aby sňatku se synem Hynka Berky zabránil. Jenže královské úřady neměly právo mluvit do rodinných záležitostí velmožů. Také jí to řekl. Nakonec se vše vyřešilo samo. Beneš z Dubé zavraždil Ludmilina otce, Oldřich ho usvědčil, a aby dokázal jeho vinu, podstoupil souboj. V něm Beneše zabil. V té chvíli nemyslel na nic jiného než na svou povinnost hájit spravedlnost. Jenže Ludmila to viděla svýma očima.

„Na co myslíš?“ optala se trochu zneklidněná. „Bolí to?“

„Rytíře určitě bolí víc, pokud nemůže získat krásnou pannu, než když mu krvácejí rány na těle,“ odpověděl okamžitě, ale vzápětí se trochu zastyděl. Neměl právo dvořit se jí, i když se mu líbila. Ludmila byla štíhlá, křehká, a přitom z ní vyzařovala síla a odvaha. Měla světlé vlasy, které na slunci svítily, jako by měla kolem hlavy svatozář. Navíc ještě nádherné oči. Takových dívek by se určitě našlo víc. Jenže Ludmila byla i vzdělaná a kultivovaná. Panoš Ota vždy s opovržením tvrdil, že dcery severočeských velmožů jsou hloupé husy, které mají ještě méně rozumu než holky z vesnice. Oldřich z Chlumu mu většinou dával za pravdu. Ludmila z Vartemberka byla jiná. Překvapeně zjistil, že s ní může hovořit o teologii, stejně jako o právu či historii. Připadala mu jako božské zjevení. Tím více ho trápilo, že je zámožná a mladá. Věděl, že takové dívky se nerodí pro nemajetné královské úředníky.

Ludmila se trochu nesměle usmála, protože každou dívku potěší lichotka. Okamžitě ale pochopila jeho rozpaky. Něžně ho pohladila a tiše řekla: „Ani mě v klášteře nevychovávali k věčnému panenství. Nestala jsem se nevěstou Kristovou jako většina řádových sester. Otec chtěl, aby mne jeptišky učily odříkání a pokoře. Ale abatyše byla názoru, že k pokoře patří i zábava. Sama říkala, že láska je nejvyšším darem, jaký nám Bůh dal.“

„Ale ona určitě myslela lásku k našemu Pánu,“ chabě namítl královský prokurátor. Podle toho, co mu odpoledne řekl její bratr Marek, neměl právo na ni myslet.

Ludmila zavrtěla rozhodně hlavou: „I abatyše je žena. Víš, preláti tvrdí spoustu učených pravd, které jsou jasné, zbožné… a hloupé. Kdyby mohly dogmata hlásat jeptišky, zněla by určitě jinak.“ Zvedla z podlahy džbán a opatrně ho přidržela Oldřichovi u úst, aby se mohl napít, protože si všimla, že má rozpraskané rty. Přitom se omlouvala, že povídá hlouposti, místo aby se o něj postarala.

„Neříkáš hlouposti,“ namítl, když dopil. „Ani já nevěřím všem dogmatům… Ale čemu věřím, jsou lidské zákony. A ty říkají, že rytíř nemá právo ucházet se o svobodnou urozenou dívku, pokud s tím nesouhlasí její rodiče.“

„Odpusť, ani královský prokurátor nemusí mít vždycky pravdu. Pokud vím, takový zákon žádný panovník nevydal.“

„V knihách ho nenajdeš, to je pravda. Ale existuje spousta starodávných zvyků, které nám odkázali předkové a jimiž se řídíme.“

„Jimiž se řídí urození muži!“ opravila ho přísně Ludmila.

„Tvůj bratr Marek se vyjádřil jasně. Je vlastně jedno, kdo dal rodičům právo rozhodovat o dětech. Sňatky sjednávají od pradávna rodiče.“

„Možná, že rozhodují o manželství… ale ne o lásce!“

„Copak to není totéž, Ludmilo?“

„Já se zamiluji, teprve když mi to přikáže srdce. Nebudu čekat, až mne budou chtít zase provdat za někoho, jako byl Beneš z Dubé.“

„Dej Bůh, aby se ti to povedlo. I když je to v rozporu se zemským právem,“ povzdechl si Oldřich z Chlumu. Rána ho protivně pálila a nejraději by poslal Ludmilu pryč. Tenhle rozhovor neměl žádný smysl a nepřinášel mu potěšení.

„Hovoříš o právu,“ namítla Ludmila s převahou. „Pak tě musím upozornit na jednu podstatnou věc. V desateru stojí, že děti mají ctít otce svého i matku svou. Ale nikde nenajdeš, že mají ctít i bratra svého.“

„Tvůj bratr Marek se stal hlavou rodu. To je skoro totéž.“

Ludmila z Vartemberka stiskla rty, ale mlčela. Nesnášela odpor, jenže teď byla s argumenty v koncích. V očích se jí zaleskly slzy. Sklonila se k lůžku a vyhrkla: „Tak chceš mě nebo ne?“

Oldřich z Chlumu věděl, že nesmí jednat pošetile. Byl rytíř a královský prokurátor. Bušilo mu srdce a hlavou se mu honilo tolik pocitů, že si s nimi rozum nedokázal poradit. Cítil blízkost jejího těla, vnímal její dech. Objal ji a opatrně přitiskl k sobě.

Nakonec se Ludmila vymanila z jeho náruče a řekla, že se nesmí unavovat, protože je zraněný. S úsměvem se mu dívala do očí a tiše vykládala, že ho miluje vlastně už strašně dlouho. „Jsi můj rytíř od toho okamžiku, kdy jsi mě zachránil na honu. Celá léta jsem se bála, až tě někdy potkám, abys byl takový, jakého jsem si tě vysnila. Ale jsi ještě lepší.“

„Ludmilo, já… Možná to bude znít hloupě, ale já jsem se do tebe na stará kolena úplně zbláznil,“ řekl, jako by se omlouval.

„Ráno požádám bratra, aby nám požehnal,“ oznámila rezolutně. Pak mu položila prst na ústa a něžně ho napomenula, aby neprotestoval. Je nemocný a bude poslouchat. Zůstali spolu až do svítání.

Hynek Berka z Dubé dojel do Lipé, kde stál mohutný vodní hrad. Všichni věděli, jak dopadly zásnuby na Vartemberku, a posádka už připravovala zbraně. Proto všechny udivilo, když jim oznámil, že se válčit nebude.

Když vstoupil do paláce, vrhla se mu do náruče manželka Anežka. V očích měla slzy a zlostně křičela, že má povinnost pomstít krev jejich syna.

„První, co musím udělat, je usmířit krále,“ odehnal ji chladně. „Vrať se do fraucimoru a tam si vykládej, co chceš. Ale já rozhodnu, co udělám, rozumíš?“

„Byl to náš syn! Copak tys neměl Beneše alespoň trochu rád?“ naříkala obtloustlá šlechtična. Byla menší postavy, stejně jako Hynek Berka, ale mladší. A proti němu také hezčí. Hodili se k sobě. Nejen vzhledem, ale i povahou. Paní Anežka byla vůči služebnictvu stejně přísná a nesmlouvavá jako on.

„Neřekl jsem, že jsem ho neměl rád,“ bránil se zaraženě. Stál mírně rozkročený a ruce měl sevřené v pěsti. Jeho žena ten postoj znala a poprvé se nepatrně usmála. Hynek Berka si jí ale nevšímal. Chvíli přemýšlel, než pokračoval: „Měl jsem Beneše rád. Byl přece mé krve. I když se zachoval hanebně. To ale neznamená, že jeho smrt nechci pomstít. Jenže nemohu se postavit otevřeně proti králi. Náš rod se provinil a on může Benešovo provinění využít proti nám. Zatím mi přikázal zaplatit pokutu. Není vysoká, nechce si mě pohněvat. Jenže jak dlouho mu taková shovívavost vydrží? Spousta spojenců nás může zradit. Mají důvod přejít na stranu Vartemberků. Marek jim určitě nabídne víc, než mohu v současné době já. A pokud bych oslabil své postavení, přestane se mnou král jednat shovívavě. Panovník je laskavý jen k těm, které potřebuje anebo kterých se bojí! Brzy zřejmě budeme muset zase válčit.“