František Niedl

NÁVRAT MISTRA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2013

© Obálka Martina Černá, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5812-3

1

Tu cestu si nevybral, neměl z ní žádnou radost, a přesto se na ni musel vydat. Bylo to rozhodnutí někoho jiného, mnohem mocnějšího, někoho, komu se nedá odmlouvat.

Už dávno se přestal trápit myšlenkami, proč některé věci jdou jinak, než by si přál. Vždyť osudy mnohých byly daleko bědnější nežli ten jeho, mnohdy jim nebyla ponechána byť sebemenší možnost vlastního rozhodování. To jemu, který nedostal do vínku zrovna ty nejlepší karty, se přesto většinou dařilo zvrátit osud tak, že dokázal nejen přežít, ale i mnohého dosáhnout. Nechápal přitom, jak mohlo docházet k tomu, aby on, který o něco takového nikdy nestál, se neustále ocital na šachovnici mocných, i když jen jako obyčejný pion. O to bylo náročnější umět se pohybovat mezi daleko významnějšími kameny.

Kupecká karavana, která vyjela z Milána a ke které se Lukáš připojil, se dala označit za velkou. Kupecký svět čekal, až roztaje sníh v alpských průsmycích, a k tomu právě onoho jara léta Páně 1393 došlo. Ne že by se průsmyky zbavily sněhu úplně, o tom nemohla být ani řeč, cesty byly pokryty rozbředlou čvachtanicí, ze které se na noc stávala nebezpečná ledovka, a občas připadl ještě další sníh. Ale dalo se projet. I když někteří to nezvládli. Jak lidé, tak koně, včetně zápřahu, soumaři i s nákladem, ačkoli zvířata byla k tomu účelu vybírána zvlášť pečlivě. Musela být zdravá a musela mít velmi klidnou povahu. Zkušení tahouni, především ti, kteří takovou cestu absolvovali už víckrát, byli mimořádně ceněni.

Teď však byla karavana pouze den jízdy od Milána a to nejtěžší měli teprve před sebou. Lukáš jel na svém koni, kterého dostal od Enrica di Collony na hradě Castello Nuovo, místě, kde jsou cvičeni nájemní vrazi, jako část splátky za příkoří, která tam musel podstoupit. Ale za příkoří to vlastně nebylo. Za ta by nikomu capo supremo nezaplatil. Buď to dotyčný musel nechat být tak, jak koupil, a pokud by byl neoblomný, Enrico di Collona by ho radši zabil nebo nechal zabít nežli co jiného. Lukášovi spíše zaplatil za to, kolik na něm vydělal a aby si ho zavázal.

Druhého, nákladního koně Lukáš koupil a jen doufal, že bude dost klidný na to, aby bez úhony prošel průsmyky a v neposlední řadě donesl až do cíle jeho cesty, do mnoho mil vzdálených Čech, náklad, který se oproti ostatním mohl zdát bezvýznamný, jeho cena však spočívala v něčem jiném, pro Lukáše velmi důležitém.

Vracel se proti své vůli někam, odkud před šesti lety, coby sedmnáctiletý, utíkal, aby si zachránil holý život. Tehdy si myslel, že Prahu už nikdy neuvidí. Ne že by těch šest let, které prožil v Lombardii, měl vždy na růžích ustláno, i tam mu šlo několikrát o život a lidé, které potkal, nebyli vždy dobří, mnohdy se jednalo o velmi nebezpečné vrahy. Ale v té době už byl na mnohé připravený a ledacos se ještě přiučil. Ale v Praze… to byl ještě neduživým mládětem a bez nadsázky by mohl říct, že po smrti matky, kdy mu bylo deset let, tam nezažil nic pěkného. A teď se tam musí vrátit. A proč vlastně? Aby jeden velmi ambiciózní muž získal vévodskou korunku. A k ní mu má dopomoci on, Lukáš. Sice ne už učeň ani tovaryš, ale mistr. Avšak mistr čeho? Nikoliv mistr vzešlý z univerzity a působící v diplomatických službách, ale mistr platnéřský. I když ho teď už nikdo tam, kde doposud žil, neoslovoval Lukáši, ale Lukasi Praghese. Přestože byl na své mistrovství v platnéřském umění dostatečně a po právu hrdý, nemyslel si, že by to byla dostatečná kvalifikace k tomu, aby uspěl tam, kde selhali jiní, včetně mimořádně nadaného Lorenza Scorsiniho. Navíc když ambiciózní vládce Milána a Lombardie Gian Galeazzo Visconti, který o vévodskou korunku usiloval, neprozřetelně odmítl dát ruku své dcery Janu Zhořeleckému, mladšímu bratrovi Václava IV., krále českého a římského.

Když se po prvním dnu cesty ubytovali v zájezdním hostinci, měl Lukáš pocit, že kdyby vylezl na nějaký vysoký strom, jistě by dohlédl k Milánu, tak malý kus cesty podle jeho názoru ujeli. Hostinec to byl velký, přesto nebylo možné, aby se do něho všichni vešli. I když ubytovatel, který jel vždy dopředu, jim zajistil veškeré prostory výhradně pro ně. Důležité bylo, aby se na dvůr vtěsnaly všechny vozy, aby koně měli, pokud možno, ustájení – a lidé už si museli nějak poradit. Velká část se ubytovala ve stájích, stodole a na půdách, další přímo u vozů nebo na nich, to kvůli bezpečí zboží. Asi jen třetina z nich měla svůj nocleh zajištěný v hostinci. V samostatných pokojích se ubytovali jen ti nejbohatší kupci, další mohli své hlavy složit ve společné šalandě a jiní si, když později hostinský uzavřel kuchyni a výčep, ustlali na lavicích, které předtím posloužily k spočinutí zadků popíjejících.

„Kde je ten ranhojič?“ uslyšel Lukáš řízný hlas.

Neotočil se, i když dobře věděl, že ta sháňka je po něm. Ale chtěl, aby hned od začátku byly věci uvedeny na pravou míru. Do karavany přistoupil pod smyšlenou identitou, která měla zamlžit tu jeho skutečnou, i když si uvědomoval, že je to jen chabé krytí. Protože pokud by se za ním vydali ti, kteří by měli zabránit jeho příjezdu až do Prahy, jistě by si dokázali dát dohromady skutečné souvislosti.

„Máš něco s ušima?“ uchopila ho za rameno pevná ruka.

„Uši mám v pořádku,“ ohradil se Lukáš a mírným trhnutím ze sebe setřásl mužovu ruku. „Nejsem však ranhojičem, signore Santorini,“ odpověděl bezelstně.

„Ale bylo mi řečeno, že…,“ muž nedopověděl a sledoval Lukáše pronikavým pohledem. Byl to podsaditý člověk s hlavou jako kovadlina, z obličeje mu čišela rozhodnost a tvrdost, ale ne krutost. Byl nejbohatším kupcem v karavaně a také jejím vůdcem. S Giuseppem Santorinim se každý rád vydal na cestu. Dovedl si poradit i s těmi nejzapeklitějšími potížemi, měl dostatečný ozbrojený doprovod, a tudíž bylo cestování s ním relativně bezpečné. Sám téměř nikdy neodkládal meč a Lukáš byl přesvědčený o tom, že s ním dokáže i náležitě zacházet.

„Já jsem léčitel.“

„A to je nějaký rozdíl?“ odfrkl si Santorini.

„Řekl bych, že ano. Ranhojič řeže, šije a pouští žilou, ale léčitel léčí bez řezání, případně nastupuje tehdy, když prozíravé okolí napadne, že by to byla škoda, když rozřezaný a zašitý podstoupil už tolik trýzně a nakonec pravděpodobně stejně zemře.“

„Tlachy,“ zazněla krátká odpověď.

Lukáš pokrčil rameny. „Doufám, že si neuvědomíš mylnost svých slov někdy v budoucnu po zkušenosti na sobě samém.“

„Pojď se mnou,“ pokynul Lukášovi Santorini, nečekaje žádného odporu. A Lukáš se ani k žádnému odporu nechystal. Nechal se zavést do kouta šenku, kde seděl na lavici poněkud zkroucený mládenec jen o něco mladší, nežli byl Lukáš sám. „Ukaž to,“ vyzval Santorini mladíka sice vlídně, ale rozhodně.

„A jak?“

„Jak asi. Stáhni si nohavice.“

„Tady?“ Mladík se začervenal.

„Nezdržuj,“ řekl Santorini už poněkud ostřeji, „nebo se vrátíš rovnou domů.“

A tak ten nebožák poslechl. Nohavice na vnitřní straně jeho pravé nohy šla jen stěží odlepit a Lukáš záhy spatřil příčinu jeho problému. Hnisající otevřený bolák. Nebylo to sice nějak zvlášť zlé, kůže v okolí boláku se ještě nezačala probarvovat, ale to se mohlo brzy změnit. Nohavice byla znečištěná a kromě zápachu z hnisu byl cítit ještě pach koňského potu.

„Nuže?“ zeptal se Lukáše Santorini. „Kdyby to byl někdo jiný, poslal bych ho domů nebo nechal tady. Ale je to můj synovec a moc si přál jet na tuhle cestu se mnou.“

„Ať někdo přinese teplou, a hlavně čistou vodu,“ řekl Lukáš Santorinimu a ukázal za sebe na hlouček, který se za nimi mezitím utvořil. „Já si zatím dojdu pro svoje věci.“

Když se tak stalo, kývl Lukáš na lavici a vyzval mladíka, aby si na ni lehl. Dal mu napít roztoku s utišující tinkturou a pak mu ránu omyl. Z vaku vytáhl lancetu, tu polil pálenkou a pak ji ještě chvíli přidržel nad plamenem svíčky. Nakonec vyzval několik kolemstojících, aby mladíka přidrželi, a bolák rozřízl. Několikrát jej důkladně vymačkal, což se neobešlo bez mladíkova křiku, ale nepřestal, dokud ránu nezbavil nejen většiny hnisu, ale i zkažené krve v okolí. Pak ránu zašil, ovšem ne celou. Doprostřed zasadil měděnou trubičku, se kterou nejdříve provedl totéž, co s lancetou. Ránu potřel mastí a ovázal.

„Jak s tím ale pojedu na koni?“ zeptal se mladík nešťastně.

„Na koně zapomeň, pojedeš na voze. Alespoň do té doby, než se rána zahojí. Zítra ti ji převážu.“

Když si Lukáš sbalil své věci zpět do tlumoku, promluvil Santorini.

„Zdá se, že nejsi jenom léčitel, ale i ranhojič. A tvoje skromnost tě šlechtí. Dlužím ti dobrou večeři a nějaký ten džbánek vína.“ V jeho hlase bylo znát uznání.

Nejdříve přinesla hospodská děvečka velký džbán červeného vína a vzápětí jim naplnila poháry. Jídlo sice nebylo hned, ale když se nakonec dočkali, musel Lukáš uznat, že to čekání stálo za to. Prošpikovaný zajíc, nejprve naložený v láku a nakonec otáčený na mírném ohni, aby ožehnutí nepřebilo jeho chuť, čerstvý chléb…

„Proč ses vlastně rozhodl usadit se na druhé straně Alp? Máš snad rád zimu?“ zeptal se Santorini s plnými ústy.

„Nejsem první, kdo se kdy z Itálie vydal na sever. Kameníci, malíři, skláři, platnéři, puškaři… Myslím, že i já mám co nabídnout.“

„To máš pravdu, to jsi předvedl. Jen mi nešlo do hlavy, co je na ranhojičovi tak výjimečného.“

„Jak to myslíš?“

„Ti, co mi zaplatili za to, abych tě vzal s sebou, a musím přiznat, že dobře zaplatili, mi dost důrazně připomněli, že jim ručím za to, abys ve zdraví a bez úhony dojel až do Norimberku. To mne trochu vyděsilo, protože taková věc se dá jen těžko zaručit. A také mi začalo vrtat hlavou, co je tak vzácného na obyčejném ranhojičovi.“

„A co ti ještě řekli, signore Santorini?“

„Že se tě nemám na nic vyptávat.“

Lukáš se pousmál. „A jak vidím, tak se toho do písmene držíš.“

„Jen si povídáme.“

„Jistě. A proto, jelikož si tě vážím, a především na tobě závisí moje bezpečnost, ti to řeknu. Jednoho tamního kurfiřta postihla divná nemoc, se kterou si jeho doktoři nevědí rady. A tomu, kdo mne poslal, velmi záleží na tom, aby nezemřel.“

Nikdo se nechystal ponocovat, druhý den je čeká dlouhá cesta a vstává se brzy. Lukáš si ustlal na lavici v šenku, a přestože byl unavený, nedařilo se mu usnout. Myšlenky mu vířily hlavou, a i když se je snažil odhánět, nějak nechtěly odletět.

Po velkém velikonočním turnaji, který Gian Galeazzo Visconti uspořádal před dvěma lety, se zdálo, že pro Lukáše špatné dny a roky snad už definitivně skončily. Ten, který Lukášovi způsobil největší potíže, Benedetto Monti, zmizel, aby se vyhnul Viscontiho hněvu a potrestání za intriky, jež osnoval a také uskutečnil. Pratiniho platnéřská dílna, která teď měla dva mistry, protože Lukáš nepociťoval žádný důvod k tomu, aby se osamostatnil, přijímala tolik zakázek, včetně těch od Viscontiho, signorie, ale i dalších zámožných mužů Lombardie, že museli přijmout další lidi. Také se mohl spolehnout na svého příznivce Lorenza Scorsiniho, který mu byl neochvějnou záštitou již od dob, kdy se před mnoha lety setkali v Praze a kdy mu už tam Scorsini několikrát zachránil život. Podivným řízením osudu se pak stal jedním ze společenství lidí z hradu Castello Nuovo, místa, kterému se většina smrtelníků raději vyhne obloukem. Společenství sestává z velmi nebezpečných mužů, kteří dovedou stejně tak dobře chránit, jako zabíjet a vraždit. Lukáš ten hrad od doby svého nedobrovolného pobytu v něm dokonce několikrát na pozvání jeho pána navštívil. Už ne jako vězeň, ale jako host Enrica di Collony.

Několik měsíců poté, co byl propuštěn z hradu Castello Nuovo, se zúčastnil záchrany, nebo únosu (to ani teď, po letech, nedokázal posoudit) dcery Lorenza Scorsiniho Angely, a to ze zámku Gardanello, kde žila se svým manželem Giovannim di Barboou. Ten při onom přepadení tehdy zahynul.

Po jistém čase přišel do Pratiniho dílny posel od samotného Scorsiniho a Lukášovi vyřídil, že má jeho pána navštívit v milánském paláci. Lukáš nečekal až do večera, rychle se převlékl a plný očekávání, že uvidí i Angelu, se vydal za Scorsinim.

„Jak se vede, mistře?“ přivítal ho pán domu poněkud rozverně a odvedl jej do své pracovny, která mu zřejmě byla z celého paláce nejmilejší. Sluha přinesl víno, sladké pečivo, sušené datle, fíky a vyloupaná jádra ořechů. „Nabídni si,“ vyzval Scorsini Lukáše, zatímco sluha jim naléval víno.

„Nevěděl jsem, že jsi v Miláně, signore.“

„Jen krátce, a také se příliš nezdržím. Visconti je mi sice v současné době příznivě nakloněn, ale sám víš, jak je panská přízeň vrtkavá. Angela zůstává na Gardanellu, je dobře zajištěná, spoustu původního služebnictva jsem sice vyházel a nahradil je svými nejlepšími, ale nemusím ti říkat, že Gardanello není žádný hrad a dostat se dovnitř je snadné. A i na mých panstvích je stále dost práce. Moje dlouhá nepřítomnost se na nich podepsala, a především hospodaření mého povedeného synovce Benedetta Prima. Takže můj pobyt v Miláně bude opravdu krátký.“

„Co tě tedy přivádí, signore Lorenzo?“

„Chtěl mě vidět sám velký Visconti.“

„Něco vážného?“

„Ne. Jen se chtěl ubezpečit mou neochvějnou oddaností jeho majestátu. A pak jsem tu musel vyřídit pár drobností, a některé mě ještě čekají. Jedna se dokonce týká i tvé osoby.“

„Ty mě napínáš, signore.“ Lukáš se snažil tvářit klidně, ale na zádech ucítil zamrazení. A další Scorsiniho slova mu na klidu nepřidala.

„Od prvního dne, kdy jsme se potkali v Praze, jsem věděl, že jsi velice nadaný člověk. Další roky mi moje přesvědčení jen potvrdily a má náklonnost k tobě se ještě prohloubila. Vím, že nemáš otce, a tak ti, doufám, nebude vadit, když s tebou teď budu mluvit jako se synem.“

„Nikdy ti nezapomenu, signore Lorenzo, co všechno jsi pro mne udělal.“

Scorsini mávl rukou. „I ty jsi pro mne už ledacos vykonal. Dokonce jsi musel porušit své zásady a bojovat se zbraní v ruce, a ne jen svou hlavou, umem a mrštností.“

Lukáš se při té vzpomínce až otřásl. Zabil manžela své největší a jediné tajné lásky Angely. Co naplat, že to bylo v sebeobraně, co naplat, že to byl nedobrý člověk a za jeho zabití dostal od Scorsiniho pochvalu, protože to bylo to nejlepší řešení, jaké mohlo nastat. Předtím se mnohokrát ocitl v situaci, kdy mu šlo o holý život, přesto si dokázal poradit bez toho, aniž by použil jakoukoliv zbraň, a zvítězil. Připravil o život člověka, způsobil, že se jeho sotva narozený syn stal sirotkem. A o několik hodin později se miloval s Angelou, dcerou muže, s nímž tu teď sedí a který stanovil pravidla, jež mu Lukáš odpřisáhl dodržovat. Mezi ně patřilo i pravidlo, možná nejdůležitější, že mezi ním a Angelou zůstane navždy nepřekročitelná hranice. A on to pravidlo porušil.

Teď byl v nepředstavitelných rozpacích, protože si nebyl jistý, zdali Scorsini něco neví.

„Víš, že je Angela v jiném stavu?“ vystřelil nečekaně jeho hostitel.

Lukáš v minulosti dost často trpěl tím, že byl náchylný k červenání. Teď však zbledl a byl si jistý, že to Scorsini nemohl přehlédnout.

„Není ti dobře?“ zeptal se Scorsini s nápadnou účastí. „Něco špatného jsi snědl? Ale tyhle pamlsky,“ ukázal na stůl, „jsou v pořádku. Sám je jím a cítím se dobře.“ Na důkaz toho si vložil do úst další datli.

„Ne, jen mne to překvapilo. Ale jak…?“ vykoktal ze sebe Lukáš.

„No, jak asi přicházejí ženy do jiného stavu?“ opékal ho dál Scorsini. „Zřejmě poslední dárek od jejího muže. Alespoň doba těhotenství tomu nasvědčuje. Nebo pro to máš jiné vysvětlení?“

Lukášovi se zdálo, že omdlí. „Ne, nemám,“ odpověděl, ale neznělo to příliš přesvědčivě.

Scorsini si Lukáše ještě chvíli upřeně prohlížel takovým tím záhadným pohledem, který patřil k jeho osobě, než konečně řekl: „No, to jsem rád. Protože o neposkvrněné početí se bezesporu jednat nemohlo, a jiné vysvětlení by mi rozhodně nevyhovovalo. Ale teď k tomu, proč jsem si tě sem pozval.“ A bez varování vyřkl to podstatné: „Měl by ses oženit.“

Vzhledem k tomu, že byl Lukáš už bledý tak, že více zblednout nemohl, nabyl dojmu, že se mu zastaví srdce. Že by se Scorsini přece jenom nějak dozvěděl, že on a Angela…? A teď by svolil, aby oni dva…? Bylo by to pro něho sice až nekonečné štěstí, ale něco tak absurdního by Scorsiniho nenapadlo. Je šlechtic, a přestože k Lukášovi cítí náklonnost, nemohl by nikdy něco takového připustit. Vždyť Lukáš, ač mistr, stojí několik pater pod ním, a tudíž i pod Angelou.

Čas bez odpovědi se natahoval, ale Scorsini čekal dál.

„Ještě jsem o ženění neuvažoval, signore,“ promluvil Lukáš zadrhávajícím se hlasem. „Nejsem na něco takového připravený a u mistra Pratiniho je mi dobře. A sňatkem by se tohle všechno převrátilo. Nejspíš bych od něho musel odejít, osamostatnit se…“

„Ba právě naopak.“

„Nerozumím.“

„Mistr Pratini má přece dceru.“

Teď Lukáš pochopil a nebyl méně zaskočený, než když si myslel, že by se snad mohlo jednat o Angelu.

„Je to ještě vyžle,“ zmohl se nakonec na odpověď.

„Je jí šestnáct,“ odbyl ho Scorsini. „V tom věku jsou jiné vdané a mnohé mají děti.“

„Ale já s Giomou ani s mistrem Pratinim o něčem takovém ani náznakem nemluvil,“ snažil se Lukáš dál bránit, ovšem jak se vzápětí ukázalo, byly jeho argumenty chabé.

„Ty možná ne, ale já ano. Mistr Pratini souhlasí. Řekl bych, že z tohoto řešení má velkou radost.“

„A Gioma? S tou jsi též mluvil, signore?“

„Jistě.“

„A ta měla také radost?“

„Řekl bych, že ta byla přímo nadšená. Jen na tvé tváři žádné nadšení neshledávám, což mě poněkud mrzí.“ Scorsini nasadil zkroušenou tvář.

Lukáš věděl, že si s ním hraje, ale zároveň si byl jistý, že jeho sňatek s Giomou myslí vážně a že vždycky ví, proč co dělá. Dává mu možnost přijmout řešení, které bude pro všechny výhodné. Nakonec i pro něho, Lukáše. A kdyby se zdráhal, jistě by ztratil jeho přízeň, a co horšího, pokud ví, k čemu mezi ním a Angelou došlo, neváhal by ho odstranit.

A nakonec. Proč by si vlastně Giomu neměl vzít? I slepý vidí, jak za ním už dávno běhá. Škaredá není a hloupá také ne. A on, když jednou převezme od Pratiniho dílnu, zůstane vlastně v rodině. A ani Lukáš se nebude muset stěhovat jinam… A přesto. Představoval si, že si svoji nevěstu jednou vybere jinak. Ale také si byl téměř jistý, že by asi žádnou nehledal. Pokud by Angela… I kdyby se znovu vdala, k čemuž asi stejně dojde, jemu by stačilo, že existuje a že se k ní může občas přiblížit a živit v sobě vzpomínku na to, jak spolu…

„Nuže?“ připomenul se Scorsini už netrpělivě. „Netušil jsem, že pro tebe bude rozhodování tak obtížné.“

Lukáš věděl, že může jenom kývnout – jinou možnost neměl. A také aby uchránil Angelu, kdyby pojal Scorsini podezření, pokud je už ovšem nechová.

„Je-li to tvé přání, signore Lorenzo, rád se podvolím.“ Lukáš vstal z křesla a před svým příznivcem se hluboce uklonil.

„Jen se zase posaď,“ ukázal Scorsini Lukášovi. „A nalej nám, ať zapijeme tu šťastnou událost, když jsem si teď splnil tu téměř otcovskou povinnost.“

2

Celý druhý den jejich cesty byl, tak jak začal, nevlídný. Od samého rána mžilo, a pokud přestalo, tak jenom proto, aby se z nebe spustil nefalšovaný déšť. Koně šli se svěšenými hlavami, a jestliže někdo sešel z cesty, zapadaly jeho nohy do bláta.

Asi v deset hodin se přiblížili k malému městečku, které bylo obehnané nízkými a mizernými hradbami. Vstupovalo se do něj dvěma protilehlými branami a nebyla jiná možnost než jím projet. Neměli povinnost vyložit v něm zboží, protože nejenže to městečko takové privilegium nevlastnilo, ale navíc byla jejich tržnice zásobována daleko drobnějšími kupci. Zboží vezené v karavaně bylo určeno úplně jiným kupujícím v mnohem vzdálenějších krajích. Přesto jím museli projet, protože objízdná cesta byla přerušena jedním z nových vodních kanálů, které se teď budovaly na různých místech Lombardie. Most přes kanál nebyl ještě postaven a provizorní lávka pro pěší by jejich těžké vozy zcela jistě neunesla.

Do městečka proudil dav lidí, avšak ten ještě nepředstavoval tu hlavní překážku. Ta se vytvořila, až když se přiblížili k rynku. Dál už to nešlo a karavana musela zastavit – zde byl dav už neprostupný. Přesto uprostřed zůstávalo volné prostranství, udržované muži s halapartnami.

Giuseppe Santorini se sice snažil zajistit karavaně volný průjezd, hnal své ozbrojence dopředu, aby silou uvolnili cestu, ale bylo to marné. Odezvou jim byly jen nadávky, občas na ně přilétl kámen nebo i různé odpadky, některé tak nevábné vůně, že bylo zbytečné přemýšlet o tom, jakého jsou původu.

Lukáš zůstal se svými koni asi uprostřed karavany. Dav ho přitiskl k jednomu z vozů, na jehož kozlíku spolu s vozkou seděl kupec Strepino. Byl tak kulatý, že by jízdu v sedle zřejmě jen obtížně zvládl.

„Co se děje?“ zeptal se ho Lukáš.

„Zdá se, že nám přichystali představení,“ odpověděl Strepino. „Ale klidně bych se ho zřekl. Jenže vypadá to tak, že se nás na naše pocity nebude nikdo ptát.“

„No, přišli jste v tom nejlepším,“ připojil se jeden z místních. To kat bude předvádět své umění. A vy, jak se zdá, budete mít ze svých vozů a sedel lepší výhled než našinec. Tfuj,“ odplivl si mužík.

Lukáš si teprve teď uvědomil, že to, co vidí uprostřed prostranství, je hranice s kůlem.

„Koho budou upalovat?“ zeptal se Strepino mužíka.

„Říkají, že je to čarodějnice.“

„A ty si to nemyslíš?“

Mužík se nejdříve kolem sebe ustrašeně rozhlédl. „No, mojí ženě pomohla od horké nemoci, a dokonce naši kozu vyléčila z nadýmání. A i jiným pomohla. Ale když říkají, že je čarodějnice, tak je čarodějnice.“

„A kdo vás teď bude léčit?“ zeptal se Lukáš.

„Přijde zase jiná,“ mávl mužík rukou.

„Abyste ji zase upálili? Byla by hloupá. Doufám, že všichni zajdete na nadýmání.“

„Co jsi říkal, signore?“ zeptal se mužík mnohoznačně.

Lukáš si uvědomil, že by si měl dávat pozor na pusu. „Že byste měli všichni, co jste s ní byli ve styku, vykonat co nejdřív svaté přijímání.“

Zazněly bubny a biřici přiváděli odsouzené. Byli hned tři. Mladík, spíše ještě chlapec, kterého více nesli, než vedli, protože se mu samou hrůzou podlamovaly nohy, podsaditý čtyřicátník, který se sveřepě rozhlížel kolem sebe, a onu čarodějnici, jež mohla být jen o něco starší než Lukáš. Byla bosá, v potrhaném hrubém rubáši a třásla se, spíše však zimou nežli strachem. Někdo na ni zavolal: „Však oni ti zatopí!“ A lidé kolem se zasmáli, protože ta poznámka jim připadala vtipná.

První přišel na řadu mladík. Ten jediný neměl být ukrácen na životě. Jen mu měly být pro krádež přeraženy obě ruce a nohy. Poté jej pohodí za městské hradby. Milosrdnější by pro něho však bylo, kdyby byl zbaven života rovnou, protože v takovém stavu neměl šanci na přežití. Pokud by se ho ovšem někdo neujal, s čímž se však nedalo počítat. Exekuci provázel jeho strašlivý řev, ale ten později ustal, zřejmě jak mladík upadl do milosrdných mdlob.

Druhý muž zavraždil svého otce, protože ten se stále nehodlal odebrat přirozenou cestou na onen svět, čímž synovi bránil v přístupu ke svému skromnému majetku. Tomu vrahovi pacholci roztáhli ruce a přivázali mu je k zezadu přiložené tyči, za kterou ho pak drželi ve vzpřímené poloze. Kat mu přehodil přes krk provaz, jehož konce byly svázány. Poté provazem provlekl krátkou násadu, kterou začal otáčet. To, k čemu mělo dojít, bylo zřejmé. Muž se po chvíli začal dusit a v tom okamžiku přestal kat násadou otáčet, aby smrt nepřišla tak rychle a aby si odsouzenec exekuci co nejvíce protrpěl. Nakonec zůstal viset na tyči s promodralým obličejem a vyplazeným jazykem.

Na závěr přišlo na řadu to nejlepší, na co se lidé nejvíc těšili. Každý se v životě spálil a každý si pamatoval, jaká je to bolest. Což potom, když plameny sežehnou celého člověka, každou jeho částečku. Také to byla vždy pěkná podívaná, když se odsouzenec zmítal a křičel v hrůze, nebo naopak ze sebe vyrážel ke kolemstojícím slova nadávek. Ačkoli tady už šly žerty stranou, protože někdy se nadávky změnily v kletby a každý dobře věděl, jak jsou kletby popravovaného silné.

Ale žena, která měla být upálena, jim zkazila radost hned dvakrát. Kromě neustálého chvění v důsledku zimy nepromluvila a zdála se být úplně apatická. Možná že se jí do vězení podařilo propašovat nějaký svůj dryák, který si před exekucí vzala, aby se její smysly otupily. Ale možná že byla jenom nejstatečnější ze všech tří.

Druhá potíž nastala, když se nejdříve katovým pacholkům nedařilo nachystanými smolnicemi připravenou a od rána deštěm smáčenou hranici zapálit. Když se tak konečně stalo a vzplálo drobnější chrastí uvnitř hranice, oheň dlouho nevydržel a znovu uhasl. Hranici zaplavil štiplavý dým, a když se rozplynul, uviděli senzacechtiví diváci zhroucené tělo odsouzené, která se dýmem udusila a bylo jí tak vyšší mocí dáno milosrdenství méně drastické smrti. Dav začal nespokojeně bučet, protože takový konec si nepředstavoval. Katovi pacholci vzápětí odběhli a v krátké době se vrátili s otýpkami suché slámy ve snaze, aby se hněv lidí neobrátil proti nim. Když hranice konečně vzplála, začalo se tělo odsouzené kroutit, to jak se žárem napínaly její šlachy. Ale to ona už necítila.

Jediný z těch tří si zasloužil smrt, uvažoval Lukáš, zatímco spolu s ostatními z karavany čekal, až se náměstí trochu vylidní a oni budou moci pokračovat ve své cestě. Ten, který si zasloužil smrt, byl bezesporu onen otcovrah. Co se zloděje týkalo, nejspíš byl jedním z těch, kteří kradou z hladu. Lukáš si vzpomněl na svého třináctiletého kamaráda Tříprsťáka, který na světě nezažil nic pěkného, a na jeho hrůzou třesoucí se tělíčko, když byl vyvlečen na popravčí lešení. A ta údajná čarodějnice? Vždyť i on se zabývá léčitelstvím, snad s tím rozdílem, že se neuchyluje, tak jako jiní, k různému zaříkávání sloužícímu spíše k zdůraznění svého konání, aby okolí přesvědčil o své výlučnosti.

Z přemýšlení jej vytrhl výkřik vycházející odněkud zpoza něho, pak prasknutí, jako když se láme suchá větev. Poté se cosi zablesklo a vzápětí bylo slyšet zazvonění, jak něco kovového dopadlo na kočičí hlavy, které tvořily cestu napříč jinak nevydlážděným náměstím. Lukáš se tím směrem otočil a uviděl, jak se ze země sbírá bolestí zkroucený muž s kápí, jež mu padala hluboko do čela. Vedle něho ležela na zemi dýka. Muž si jí však nevšímal a snažil se rychle zmizet mezi dosud úlekem zkoprnělými lidmi. Což se mu také podařilo. Když se ti dobráci konečně vzpamatovali a začali křičet „Chyťte vraha!“, nebylo po něm vidu ani slechu.

„Co se tu stalo?“ zeptal se Lukáš nejblíže stojícího řemeslníka.

„To se ptáš zrovna ty?“ odpověděl ten dobrý muž s podivem. „To na tebe tasil tu dýku a bezesporu tě chtěl zabít. A nebýt toho…,“ muž se začal kolem sebe rozhlížet.

„Koho?“

„Ten zmizel taky,“ odpověděla nějaká měšťka. „Bylo to dílem okamžiku, přiskočil k němu, vzal ho za ruku a zlomil mu ji jako haluz.“

„Jak vypadal?“ vyptával se dál Lukáš. Ale dostalo se mu hned několik popisů, které si notně odporovaly a hodily se nejmíň na deset odlišných mužů. Nicméně i to bylo vodítkem. Někdo se ho pokusil zabít a někdo mu zachránil život. Ten, kdo ho chtěl o život připravit, nebyl rozhodně tak schopný jako ten, který tomu zabránil. Pro něj z toho vyplývalo, že jeho cesta nezůstala v utajení, a také to, že odteď bude muset být více obezřetný.

Karavana se dala do pohybu a skoro ve stejném okamžiku začalo znovu pršet. Když vyjeli opačnou branou ven z města, uviděl Lukáš v příkopu u cesty onoho mladého zloděje, nad kterým se skláněla nějaká stará žena, ještě víc rozedraná nežli ten nebožák. Možná kdyby měl peníze na ranhojiče, dal by se snad zachránit, ale takhle zcela jistě zemře. A možná kdyby tomu ranhojiči pomohl zdatný léčitel… Ale to nebylo možné. Lukáš se nemohl vzdálit od karavany, protože teď byl sám v ohrožení života.

„Pro lásku boží, pomozte mu někdo!“ Žena lomila rukama směrem ke karavaně, ale setkala se jen s netečnými pohledy a jiné se raději odvrátily.

Lukáš k ní otočil koně.

„Jsi jeho matka?“ zeptal se té nebožačky.

„Ano, vzácný pane. Pomoz, prosím!“

Lukáš zalovil v měšci a hodil jí pár stříbrňáků. „Sežeň ranhojiče a ulož ho někam do tepla. Možná že přežije.“

„Bůh ti to oplať, vzácný pane. A nechť tě doprovází na tvých cestách!“

Lukáš popohnal svého koně, aby se s ním mohl připojit k tomu druhému, nákladnímu.

„Jsi štědrý, a zřejmě i majetný – na ranhojiče,“ přivítal ho ze svého kozlíku kupec Strepino.

„To nebylo nezištné,“ odpověděl mu Lukáš. „Slyšel jsi, jak mi žehnala na cestu? Takové upřímné požehnání na cestu od člověka bědného je prý velice účinné,“ zalhal. „Tos nevěděl?“

„Ne, to jsem tedy opravdu nevěděl,“ odvětil zadumaně Strepino. Jistě uvažoval o tom, že by se mohl ještě vrátit a nějaké to požehnání získat i pro sebe, ale pak si to rozmyslel, protože takový úkon by představoval sesednutí z kozlíku a to by byla příliš velká námaha.

Pršet nepřestávalo a v takové chvíli nezbývalo než se zahalit do pláště, sklonit hlavu a odpoutat se myšlenkami od toho nečasu.

Všechny zvony na věžích milánských kostelů a chrámů, a nejen ty na chrámu Sant’Ambrogio, vyzváněly. Gioma si přála, aby měli svatbu zrovna v něm, i když příslušeli k jinému. V chrámu Sant’Ambrogio měla totiž svatební obřady i Angela a Gioma na ni od samého počátku, co ji poznala, nezřízeně žárlila. Ostatně teď už ne neoprávněně. Ale to samozřejmě nevěděla. A co se těch zvonů týkalo, nevyzváněly pochopitelně kvůli nim, nýbrž proto, že když vycházeli z chrámu, bylo právě poledne. Tak si to Gioma naplánovala. Pamatovala si, jaké davy obklopovaly špalír, který se tehdy utvořil, aby mohli svatební hosté projít. Ale tentokrát venku postávalo jen pár zevlounů a samozřejmě nezbytný hlouček žebráků. Ti si nenechají nikdy, když jsou srdce lidí otevřená (a hlavně řemínky jejich měšců svolné k tomu, aby nebyly tak utažené), tuto příležitost ujít. A ani svatebčané, kteří se zúčastnili obřadu přímo uvnitř, nedokázali chrám zaplnit. Loď byla víceméně prázdná, stejně tak náměstí a ulice, jimiž šli, protože v poledne se lidé drží spíše u oběda.

„Čemu se směješ?“ zeptala se Gioma, teď už veřejně zavěšená do Lukáše.

„Že je příjemné nevrážet do čumilů a nemuset se strachovat, že by nás někdo v tlačenici ukrátil o naše měšce.“

„Že ty ses o ten svůj nestrachoval, když měla svatební obřady ta tvoje Angela.“

„Tvůj jazyk je jedovatý. Přesto ti odpovím. Nestrachoval jsem se nejspíš proto, že jsem si tehdy s sebou žádný nevzal. A vím, žes doufala, že nás přijde okukovat víc lidí. Ale nezapomínej na to, že my stojíme jinde, mnohem níže než oni.“

„Ale přesto ti to nebrání v tom, abys za ní pořád běhal.“

„Nemusím ti přece připomínat, že její otec je naším velkým příznivcem a mnohé mu dlužím. A pokud se někdy naskytne příležitost, abych mu mohl podle svých skromných možností prokázat službu, nikdy ho neodmítnu.“

Přestože byl dům mistra Pratiniho velký, dostavilo se do něho tolik hostí, že se tam sotva vešli. Přátelé, sousedé, a především zástupci platnéřského cechu, ale i několik představitelů městské rady. Pozván byl samozřejmě i Lukášův přítel Stefano a jeho otec, který byl jedním z kamenických mistrů, jenž se už několik let účastnil zdvihání zdí milánského Dómu.

Ten, kdo se ze svatebních obřadů omluvil, byl Lorenzo Scorsini, se zdůvodněním neodkladných povinností na svých panstvích. Rovněž Angelu omluvil pro její vysoký stupeň těhotenství.

Lukáše to na jedné straně mrzelo, ale na té druhé byl rád, protože by byl ve velikých rozpacích, kdyby se Angela jeho svatby účastnila.

Když si prohlíželi svatební dary, Giomu okouzlila překrásná souprava stolovacího nádobí včetně mís a jídelního náčiní od Lorenza Scorsiniho, a dokonce na chvíli zapomněla na svoji žárlivost vůči Angele. Lukáš dostal od Angely zlatý řetízek. Jeho zvláštností bylo, že k němu přináležely dva přívěsky, křížek a srdíčko, které se daly odepínat a nosit na řetízku samostatně. Dar doprovázel list, jenž mu byl možná ještě dražší než samotný zlatý řetízek. Když ten list četl, vstoupily mu do očí slzy. Na konci Angela připsala: Ty přívěsky nos podle svého uvážení, co pro tebe bude v danou chvíli silnější. Lukášovi nezbylo než srdíčko před Giomou skrýt a na řetízku nosit křížek. Ale později, když se na nějaký čas vzdálil, připnul si na něj pokaždé srdíčko, kterého se pak často dotýkal.

„Jsi jako můj syn,“ nahnul se mistr Pratini k Lukášovi. „Ani si nedovedeš představit, jak jsem šťastný. Teď mám zase rodinu.“

„Mám podobné pocity, mistře, a jsem ti vděčný za to, jak jsi mě přijal a čím vším pro mě jsi.“

„Jaképak mistře! Já mistr, ty mistr. Ale teď jsem pro tebe otec a ty pro mne syn.“

Lukáš se dokázal vpravit do Pratiniho pocitů. Ztratil dva syny, jeden byl žoldnéřem a teď je mrtvý, druhý, který měl převzít otcovu dílnu, se připletl do občanské revolty proti Viscontimu. Musel utéct, aby se vyhnul tvrdému postihu, jenž dopadl na ty, kteří nebyli tak prozíraví, a teď je bůhvíkde, možná už také mrtvý. Ještě když žila Pratiniho žena Lucinda, byl mistr veselým a spokojeným mužem. Ale pak se pod těmi ranami osudu začal ohýbat. Navíc když Lukáš, kterého unesli na hrad Castello Nuovo, zmizel. Po jeho návratu sice trochu pookřál, ale až teď Lukášovi připadalo, že je znovu šťastný.

Bylo k půlnoci, když Gioma zatahala Lukáše za rukáv. Velká část hostů už byla notně opilá. Někteří usnuli na stole, jiní křepčili za přispění muzikantů.

„Chceš též do kola, Giomo?“ zeptal se jí.

„Měli bychom jít na lože,“ odpověděla tiše, o to však naléhavěji.

A tak se tedy zvedli od tabule, rozloučili se s nejbližšími, a když odcházeli, museli vyslechnout pár štiplavých rad dobrého pořízení, které se za nimi nesly.

„Jsi si jistá, že víš, co se bude dít?“ zeptal se Giomy Lukáš.

„Byla jsem poučena.“

Začali se odstrojovat, každý na jedné straně postele. Lukáš si najednou uvědomil, že je to možná on, u koho se může ukázat, že není dostatečně připravený. Vlastně neměl ve svém životě tolik žen, aby si mohl myslet, že je dostatečně připravený na takový akt. Vždyť ty, které poznal, byly všechny zkušenější. Nikdy nebyl s dívkou, která ještě…

Gioma zůstala jen ve spodní košili a pak požádala Lukáše, aby zhasl obě svíce, což mu připadalo jako dobrý nápad, a pod přikrývku vklouzl již zcela odstrojený.

„A to, když si na sebe lehneme, tak se mi potom narodí dítě?“ zeptala se Gioma bezelstně.

„No, řekl bych, že tak jednoduché to nebude,“ odpověděl Lukáš, který si uvědomil, že Gioma zase až tak připravená a poučená nebude. Nezdržoval se však dalším vysvětlováním, dílem proto, že mluvit o tom mu připadalo mnohem obtížnější, než by si myslel, a dílem proto, že praktická část mu připadala snazší.

Přitiskl se ke Giomě, ale ne tak, aby ji vyděsil, ona mu však vyšla vstříc. Přes její košili na sobě ucítil její tělo, bylo to příjemné a on pocítil velké vzrušení. Líbal ji a hladil a zdálo se, že i jí se ta hra líbí. Nakonec Giomě košili vyhrnul a tiskl se k ní stále těsněji. Když se ho zeptala: „Po tomhle se mi už narodí dítě?“, odpověděl: „Až po tomhle,“ a vnikl do ní.

Gioma vykřikla úlekem a pak se ho rozhořčeně zeptala: „Proč jsi mi to udělal?“

„Protože takhle se dělají děti,“ vysvětlil.

Vypadalo to, že o tom přemýšlí, a nebylo jisté, zdali vůbec k nějakému závěru došla, protože se Lukášovi zdálo, že způsob, který zvolil, jí začíná připadat docela vhodný.

3

Po několika dnech jejich putování se konečně ukázalo slunce. Koně i lidé zvedli hlavy. Cesta téměř pořád stoupala do kopce, vzduch zde byl ostřejší, a přestože lidé, a možná i ti zkušenější koně, věděli, že to horší je ještě čeká, nálada byla mnohem radostnější než předtím.

Santoriniho synovci Ricovi už mohl Lukáš vyndat trubičku z nohy, protože rána se dobře hojila a žádný hnis z ní nevytékal, a když mu řekl, že za dva tři dny bude už moci vsednout na koně, získal vděčnou a spřízněnou duši. Pak za Lukášem začali chodit i další s různými neduhy nebo zraněními. Ale od těch už požadoval za pomoc platbu, i když ne příliš vysokou.

Jednoho večera si k Lukášovu stolu přisedl Santorini a spustil bez úvodu: „Myslel jsem, že když využíváš ochranu mých lidí, mohl bys léčit bez toho, že bys za to požadoval peníze.“

„Skutečně?“ pronesl Lukáš spíše konverzačně a dál napichoval na špičku nože kousky vařeného hovězího, které předtím posolil.

„A ne snad? Vždyť je to pomoc bližnímu.“

„Aha. A ty své zboží prodáváš podle toho, kolik kdo zaplatí, nebo podle toho, kdo je jak potřebný?“

„Ale to je přece něco…“

„… jiného?“ dopověděl Lukáš. „Ale v tom se mýlíš. Když odmyslíme to, že ti bylo za mé připojení se ke karavaně zaplaceno, vystupuje do popředí otázka mé obživy. Je stejně legitimní jako způsob obživy mnohých jiných, včetně té tvé. Nehledě na to, že léky, které používám, také nejsou zadarmo. Buď je musím koupit, nebo je složitě připravovat z bylin, které nejdříve nasbírám.“

„No, asi máš pravdu,“ dal se Santorini na ústup. „Jen jsem se zeptal.“

„A já ti odpověděl.“ To, co Lukáš řekl, byla pravda. Kromě toho, i když byl zřejmě už prozrazen, bylo namístě, aby si dál zachovával svoji domnělou identitu. A člověk, který vykonává nějaké řemeslo, aniž by si za to nechal zaplatit, se stává podezřelým.

Než sešel Lukáš na večeři, položil si na slámu v šalandě houni a svůj jezdecký plášť, aby si tak zajistil místo na spaní. Ale když se po večeři rozhodl uložit ke spánku, našel své místo obsazené někým jiným a svou houni a plášť vyhozené do uličky mezi spáči. Mohl sice spáče vzbudit a začít se dohadovat, ale nebyl si jistý, zdali by se dobral nějakého výsledku. A tak si své věci sebral a odešel radši pod otevřený přístřešek se senem na dvoře, kde ještě nějaké to místo zbylo. Nakonec zjistil, že je to tam mnohem lepší než v zasmraděné šalandě. Seno příjemně hřálo, a když se přikryl, bylo mu docela teplo.

Sotva se ráno probudil, všiml si, že je něco jinak než předešlá rána. Lidé pobíhali sem a tam, ale odlišně, než když se jen připravovali k odjezdu. Uslyšel rozjitřený hovor doprovázený gestikulací rukou. Pak se zeptal jednoho zbrojného z doprovodu a ten mu odpověděl, že byl někdo zavražděn. Nemusel se ptát kde, protože ve dveřích do šalandy se strkali lidé, kteří se tlačili dovnitř, s těmi, kteří už vycházeli ven.

Ani ho nepřekvapilo, že největší srocení je v místě, kde měl původně spát. Tušil, že to tak bude, už když se k šalandě blížil. Prodíral se lidmi, a když na jeho osobu padlo několik nadávek, připomenul, že je léčitel.

„No, tomuhle už nepomůže ani svěcená voda, natož léčitel,“ zaslechl.

Byla to pravda. Muž, který se večer tak drze vedral na jeho místo, ležel v kaluži krve a jeho hlava byla téměř oddělena od těla dlouhým a hlubokým řezem. Opravdu draze zaplatil za svoji neomalenost.

Nebylo co dál zkoumat. Lukáš se otočil a vyšel z šalandy. Venku se skoro srazil se Santorinim a ten, když zvedl hlavu, trhl sebou, jako by uviděl ducha. Vzápětí si odplivl.

„Něčím jsem tě pohněval, signore?“ zeptal se Lukáš, předstíraje nevědomost.

„Rico mi řekl, že zavraždili tebe.“

„A jak na to přišel?“

„Říkal, žes měl ustláno vedle něho. A když se ráno probudil a uviděl tu hrůzu, asi se pořádně nepodíval a rovnou běžel ven.“

„Spal jsem na seně.“

„Ale původně sis ustlal tam. Je to tak?“

„Ten chlap si zabral moje místo, než jsem se vrátil z šenku. A tak jsem to tak nechal a odporoučel se na čerstvý vzduch.“

„Zdá se, že sis tak zachránil život.“

„A proč si myslíš, že jsem měl být zabit já?“

„Teď to nebudeme řešit. Musíme vyrazit, už takhle máme zpoždění. Ale cestou budeme mít dost času všechno probrat.“ Santorini se otočil k Lukášovi zády a ani se nesnažil zakrýt své rozladění.

Asi za půl hodiny začal z vrat hostince vyjíždět had vozů doprovázený muži na koních a pěšími. Toho dne měli před sebou dlouhou a namáhavou cestu. Objížděli Lago Maggiore, ale neustále se blížili ke Konfederaci švýcarských kantonů. Stále však ještě byli na území Lombardie, ale pokud se nic nestane, měli večer dojet do městečka Locarno. Tam je čekal jeden den odpočinku a kupci měli poprvé vyložit část svého zboží. Lukáš se upínal k představě, že když opustí území Itálie, skončí jeho potíže. Ale zároveň si uvědomoval, že se jedná jen o jeho zbožné přání a potíže skončí, až někdo zemře – možná. Nejspíš pokud to bude on. V opačném případě nastoupí někdo další.

Z myšlenek ho vytrhl Santorini. „Nelíbí se mi to,“ začal bez úvodu. „Zodpovídám za celou karavanu a ty se, bohužel, stáváš její přítěží.“