Vlastimil Vondruška

VRAŽDA V AMBITU

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2005, 2010

© Mapa Alena Vondrušková, 2002, 2005, 2010

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2005, 2010

ISBN 978-80-243-5423-1

Mé ženě Aleně

Vražda v ambitu

I. KAPITOLA

Byl sychravý podzim, poslední listy padaly ze stromů, ráno se už objevovaly první mrazíky a přes den mrholilo nebo pršelo. Chvílemi foukal studený vítr a jen občas se na nebi objevilo slunce, ale už nemělo žádnou sílu, jako by se loučilo s přírodou, než ji předá vládě zimy.

Protože se v krbu topilo velikými bukovými poleny celý den, bylo v komnatě příjemné teplo. Už se stmívalo, král Václav II. seděl u okna s nádherným kamenným ostěním a díval se ven. Měl svůj hrad Točník rád. Pohled na podzimní plískanice ho ale netěšil. Natáhl ruku pro pohár s ohřátou medovinou a napil se. Bolest na prsou ho v takovém sychravém počasí trápila stále častěji. Ale s tím nic dělat nemohl, neboť všichni lidé byli v rukách božích. Král přece nebyl výjimka.

Obával se něčeho jiného. Pokud by ho Bůh k sobě povolal příliš brzy, co bude s jeho krásnou zemí? Byl nejmocnějším panovníkem v říši, svou hlavu ozdobil korunou českou i polskou a pro syna ještě získal korunu uherskou. Jenže Václav III. byl příliš mladý. Jako kdysi on.

Povzdechl si a natáhl ruku k panošovi, aby pohár dolil. Pak se rozkašlal.

„Vznešený králi, přišel pan Oldřich z Chlumu,“ oznámil voják, který držel stráž u vchodu do jeho komnaty.

Václav II. se usmál a přikývl, ať ho hned pustí dál. Vzápětí se ve dveřích objevil vysoký stařec, který šel sice trochu nahrbeně, ale stále ještě jistě. Měl šedé vousy i vlasy a kolem očí hluboké vrásky. Zastavil se několik kroků před králem, nepatrně se uklonil a pozdravil. Jeho hlas zněl pevně, a kdyby někdo Oldřicha neznal, hádal by, že patří mnohem mladšímu muži.

Na prsou mu visel zlatý řetěz, který byl odznakem královského prokurátora. Už dlouho však tento úřad nezastával. Od té doby, co zemřel král Přemysl II. Otakar a hrad Bezděz se stal nejprve vězením mladého kralevice Václava a později ho získali páni z Dubé. Oldřich z Chlumu se po všech zmatcích, které v zemi zavládly po nešťastné bitvě na Moravském poli, stal rádcem krále Václava II., a i když už byl stařec, často ho král pověřoval důležitými státními úkoly. Zvláště takovými, kde byl třeba především rozum.

„Posaď se,“ usmál se Václav II. a gestem nařídil panošovi, aby nalil druhý pohár. Vzápětí se rozkašlal. „Dnes asi ani nepůjdu spát. Stejně bych byl pořád vzhůru. Jsem rád, že jsi zpátky. Ale práci necháme na zítra. Ráno mi při audienci povíš o svém jednání s říšskými arcibiskupy.“

Oldřich z Chlumu se s obavami ve tváři uklonil. Král Václav II. mu připadal opět o něco hubenější, než když před několika měsíci odjížděl. Navíc měl v očích horečnatý svit, který se mu vůbec nelíbil. Pak se tiše zeptal: „Co pro vás mohu udělat teď, můj králi?“

„Tvůj král tě chce požádat o laskavost,“ řekl Václav II. „Vyprávěl jsi mi snad už o všech svých slavných případech, které jsi vyřešil. Nikdy jsi mi ale neřekl, proč jsi vlastně odešel z kláštera a nestal se prelátem.“

„To je dlouhá historie,“ zabručel trochu neochotně Oldřich z Chlumu. Nerad na to vzpomínal.

„Já mám čas,“ řekl Václav II. a snad poprvé ten den se začal tvářit vesele. „Proč o tom nechceš vyprávět? Všiml jsem si, že jsi již několikrát tohle téma zamluvil. Ale dneska bych to rád slyšel. I kdybych měl zavolat kata, aby tě vyslechl.“

Oldřich z Chlumu přikývl. Byl rád, že se králi vrací dobrá nálada a žertuje. Pak naoko se strachem v hlase zabručel: „To snad nebude třeba. Nabízím obchod. Ještě jednu číši té skvělé medoviny za mé vyprávění.“

II. KAPITOLA

Oldřich svého otce Menharta z Chlumu nijak zvlášť nemiloval, ale ctil ho. Byl to koneckonců jeho otec. Nebyla to ostatně vina rodičů. Tak už to ve světě chodilo a nedalo se s tím nic dělat. Oldřich měl smůlu, jako spousta dětí z urozených rodin. Měl staršího bratra Jaromíra. Zdědit tvrz mohl jen jeden. Proto se otec od mládí věnoval hlavně Jaromírově výchově. K jeho cti však třeba přiznat, že často Oldřichovi dovolil, aby se díval, jak cvičí staršího bratra v boji s mečem. Mnohokrát dokonce Oldřichovi dovolil, aby si to s mečem v ruce zkusil.

Jenže jednou se stalo něco, co se stát nemělo. Otec při jídle trochu rozmrzele prohlásil, že s mečem v ruce je Oldřich mnohem lepší než jeho bratr Jaromír. Oldřichova matka měla velikou radost, jenže to nic neznamenalo. Jaromír od té doby s bratrem nemluvil, což by Oldřichovi nevadilo. Horší bylo, že přiměl otce, aby mu zakázal dívat se na jejich vojenská cvičení. O několik dnů později odvedl otec Oldřicha k děkanovi Ignaciovi, který žil na faře v sousední vesnici.

A tak se Oldřich z Chlumu začal připravovat na dráhu kněze.

Snažil se uvěřit stařičkému knězi, že osud všech lidí je v rukách božích. „Odpusť svému bratrovi,“ nabádal ho děkan Ignacius. „Nebýt toho, co se stalo, otec by tě nezaslíbil Bohu. Byla to tedy vůle našeho Pána a tvůj bratr Jaromír byl jen prostředníkem jeho vůle.“

Ale ať se Oldřich z Chlumu snažil sebevíc, nenacházel ve zlomyslné tváři staršího bratra nic, co by v něm vzbuzovalo víru, že to tak Bůh chtěl. A i kdyby, proč byl Oldřich s mečem v ruce šikovnější než jeho starší bratr, pokud Bůh Jaromíra předurčil stát se rytířem a Oldřicha si vyvolil mezi své služebníky?

Zatímco starší Jaromír se oháněl mečem, až mu umdlévala ruka, a žádné pokroky nebyly vidět, Oldřich se během několika měsíců naučil číst a psát. Latinu zvládl tak lehce, že děkan Ignacius sám občas Oldřicha požádal, aby mu pomohl s překlady nesrozumitelných papežských ediktů. „Už tě nemám co učit,“ povzdechl si jednou stařec, když mu Oldřich pomáhal uklízet po mši kostel. „Měl by ses začít připravovat na dráhu kněze v nějaké klášterní škole, která by ti otevřela cestu k řádnému kněžskému pomazání.“

„Jenže to by stálo spoustu denárů,“ vyděsil se Oldřich. Věděl dobře, že otcovy truhlice byly skoro prázdné.

„Můj bratr Oderikus je písařem ve skriptoriu magdeburského arcibiskupa,“ usmál se stařičký děkan. „Už jsem mu o tobě psal. Svatá matka církev dostává od zbožných křesťanů dostatek milodarů, aby mohli v klášterních školách zadarmo studovat i nemajetní, kteří jsou povoláni sloužit Bohu. Bratr všechno zařídil. Řekni otci, aby mne zítra navštívil. Dohodnu s ním podrobnosti.“

Když Oldřich z Chlumu prošel bránou z masivních kamenných kvádrů kolem fortny na nádvoří benediktinského kláštera svatého Mořice, padla na něho zvláštní tíseň. Namlouval si, že je to tím, že nikdy nebyl tak daleko od domova. Dobře věděl, že ho za chvíli otec opustí a nechá ho v Magdeburku samotného. Ale i když si tohle všechno opakoval, aby se uklidnil, nešlo to. Ve vzduchu jako by viselo cosi hrozivého, co nedokázal pojmenovat.

„Kolik je tvému synovi?“ zeptal se otce laskavě malý tělnatý převor s hladce vyholenou tváří a dobromyslnýma modrýma očima, který je přijal.

„Už mu bude čtrnáct,“ zabručel trochu rozpačitě Menhart z Chlumu. Chtěl už mít vše za sebou. Stále se bál, kdy si někdo řekne o peníze. Navíc doma stála práce. Snad žena ohlídá, aby lidé z vesnice včas sklidili jejich pole.

„Vypadá na víc,“ přikývl převor. „Je vysoký a má pevné svaly. Kdyby se za něho nepřimluvil náš ctihodný arcibiskup Eusebius, myslel bych, že jsi se spletl a místo budoucího kněze jsi přivedl mladíka, který má sloužit jako panoš u rytíře.“

Pak se obrátil na Oldřicha a latinsky se ho zeptal, jakou měli cestu. Oldřichovi z Chlumu bylo jasné, že to je zkouška. Zalovil v paměti a vzpomněl si na jakýsi prastarý text, v němž jeden proslulý Říman popisoval svou cestu po Galii. Nadechl se a začal vyprávět. Po prvních slovech s potěšením zachytil údiv v očích malého převora, který se rychle změnil téměř v úctu.

„Zadrž!“ zvolal převor chvatně. „Neplýtvej vědomostmi. Nech si také něco pro školu. Bratr Siegfried, který vyučuje latinu, tvůj jazyk určitě ocení. My se ale musíme věnovat jiným věcem.“ Pak se obrátil zpátky na Oldřichova otce. Mnoha květnatými slovy se z něj pokusil vymámit nějaký milodar pro klášter. Když ale pochopil, že veškeré úsilí je marné, pokrčil rameny a trochu povýšeně se s ním rozloučil.

Oldřich z Chlumu cítil, že se mu do očí derou slzy. Také jeho otec rozpačitě přešlapoval, jako by nevěděl, co má dělat. Pak si padli do náruče. Snad poprvé ve svém životě se Oldřich z Chlumu cítil v otcově náruči bezpečně, jako u někoho, kdo ho opravdu miluje. Byl to jen kratičký okamžik. Pak ho otec trochu rozpačitě odstrčil, zabručel cosi jako požehnání a skoro se rozběhl, aby už byl z kláštera pryč. Vzápětí za ním s dutým úderem zapadla těžká dřevěná vrata, která oddělovala klášter od okolního zlého světa. To si tehdy Oldřich z Chlumu ještě naivně myslel.

Oldřich z Chlumu měl strach, aby před ostatními žáky klášterní školy nevypadal jako žebrák. Přivezl si pár obnošených kusů oděvu a jedinou novou věcí byla košile z hrubého režného plátna, kterou matka šila po nocích, aby ji stihla dodělat, než se Oldřich vydá do Magdeburku. Jenže těch pár kusů, které měl, mu stejně převor vzal. Pak ukázal na hromádku připravenou na lavici. Byla tam hnědá kutna a režná košile, určitě hrubější než ta, kterou mu ušila matka. Pod lavicí ležely obyčejné kožené sandály. „Převlékni se,“ nařídil netrpělivě. „Nemám na starosti jenom tebe.“

Oldřich z Chlumu chvíli s řádovým oděvem mnichů benediktinů zápasil, než se mu podařilo přetáhnout kutnu přes hlavu a zavázat šněrování. Pak vzal do ruky plátěnou košili a chvíli si ji zamyšleně prohlížel, aby pochopil, co s ní.

„Na noc,“ vyštěkl netrpělivě malý převor. „Nezdržuj, ještě si ovaž kolem pasu tenhle provaz.“

„Ale já nechci vstoupit do řádu,“ začal trochu nesměle protestovat Oldřich z Chlumu. Uvědomil si, že teď vypadá skoro stejně jako převor. Jen s tím rozdílem, že byl o hodně vyšší.

„Nemusíš vstoupit mezi nás,“ uraženě odsekl tělnatý mnich a rukou si setřel ze své hladké tváře kapky potu. „Ale po dobu, co budeš tady, se budeš řídit stejnou regulí jako žáci, kteří se benediktiny chtějí stát.“ Bylo zjevné, že Oldřich z Chlumu ztratil poslední sympatie malého převora.

Mlčky přešli nádvořím a brankou vedle majestátní budovy klášterního kostela vstoupili do chodby, která je dovedla k místnostem určeným pro novice a žáky. Tam převor předal Oldřicha z Chlumu vysokému zamračenému mnichovi, který dohlížel v dormitáři. „To je bratr Peregrýn,“ představil ho. „Jeho budeš poslouchat a on ti řekne, co máš dělat.“ Pak se otočil a chvatně zmizel.

Bratr Peregrýn si Oldřicha z Chlumu nepřátelsky měřil a pak zlostně zabručel: „Teď mi řekni, kam tě mám uložit.“

„Mně stačí obyčejný slamník kdekoli na zemi u zdi,“ pokorně opáčil Oldřich z Chlumu. Věděl, že každý začátek je těžký a určitě by nebylo dobré dělat potíže hned po příchodu. Stačilo, že rozladil malého převora. Na skromného si ostatně ani hrát nemusel, protože by mu opravdu obyčejný slamník stačil.

Hubený mnich ale teatrálně obrátil oči ke stropu: „Tak obyčejný slamník by ti stačil? A můžeš mně říci, kde ho mám vzít? Tenhle týden už jsi pátý žák, který sem přišel. Náš opat chce být před arcibiskupem hezký a kdo pak má starosti? On ne!“

„Nevěděl jsem…,“ trochu nešťastně vyhrkl Oldřich z Chlumu. Mnich ale zavrtěl hlavou a pak ho přátelsky vzal rukou kolem ramen. „Nic si z toho nedělej, nechtěl jsem tě vyděsit hned na začátek. Zatím se posaď sem a počkej,“ ukázal na masivní dřevěnou lavici, která stála pod malým oknem vedle dveří. Pak se otočil a odešel.

Oldřich z Chlumu zůstal sám. Zvědavě se rozhlížel po rozlehlé místnosti. Nebyla vysoká, ale byla neobyčejně dlouhá. Měla klenutý strop a neomítnuté zdi z plochých, hrubě štípaných kamenů. Podlahu kryly veliké nahnědlé dlaždice z pálené hlíny. Podél delších stěn stála vedle sebe prostá dřevěná lůžka se složenými přikrývkami ze slabé režné látky. Na zadní stěně místnosti visel kříž ze dvou hrubě tesaných trámů.

Zde tedy spali klášterní žáci. Oldřich z Chlumu si tiše povzdechl. V dormitáři bylo chladno, a i když byl prázdný, cítil pach nemytých těl. Vzpomněl si na komůrku doma a znovu ho přepadla lítost. Rychle zamrkal a pak si začal zamyšleně dlaní mnout bradu. Nebyl už přece dítě, tak tu nebude fňukat! Přemýšlel tak usilovně, až usnul.

Probudil ho tlumený hluk na chodbě. Otevřel oči právě včas. S rámusem se otevřely dveře a do dormitáře vpadl zástup chlapců, oblečených do hnědých kuten stejně jako on. Měli rozesmáté tváře a rozpustile na sebe pokřikovali. Jako poslední vešel bratr Peregrýn. Mračil se ještě víc, než když mu převor představoval Oldřicha.

„Chcete dneska zůstat bez večeře?“ rozkřikl se hlasitě. „Jste v klášteře a ne v nějakém venkovském hampejzu.“

Jeho napomenutí vyvolalo na tvářích většiny žáků další nával veselí. Ale bratr Peregrýn se nad tím zjevně nijak nepohoršoval. Rukou se ohnal po několika nejbližších, aby jim dal pohlavkem řádné ponaučení, ale chlapci rychle uskočili. Přesto spokojeně dodal: „No proto!“

Pak si všiml Oldřicha z Chlumu. Rukou se plácl do čela a zabručel: „Já na tebe úplně zapomněl!“ Obrátil se zpět k zástupu žáků a přísně si je měřil. Nakonec zvedl ruku a prstem si přivolal středně vysokého mladíka se zrzavými vlasy, který se smál ze všech nejhlučněji.

„Knute, protože nedbáš na dodržování benediktinské regule, musím tě potrestat. Dneska s tebou bude na lůžku spát tenhle novic. Je dost široké pro oba.“

Zrzavý mladík vrhl krátký pohled na Oldřicha z Chlumu a pokrčil rameny. S hranou lhostejností odpověděl: „Lepší než náš převor. Tenhle je alespoň hubený, trocha místy zbyde i pro mě.“ Sotva to dořekl, propukli všichni v hlasitý smích. Bratr Peregrýn se zachmuřil ještě více a přísně zvedl prst, aby Knuta pokáral. Než ale stačil něco říci, otevřely se dveře dormitáře a dovnitř vstoupil prelát střední postavy. Měl úzký, ušlechtilý obličej, živé oči a tenké rty. Kolem krku mu visel masivní zlatý řetěz s křížem.

Všichni okamžitě ztichli a bratr Peregrýn sebou trhl, jako by se chtěl uklonit. Na poslední chvíli si to však rozmyslel a trochu provinile řekl: „Vítejte, bratře opate. Právě jsem napomínal žáky, aby…“

„Slyšel jsem,“ chladně ho přerušil opat Heidenreich. „Bratr převor hlásil, že ráno přijal do školy dalšího novice. Předpokládal jsem, že mi ho přivedeš ukázat. Považoval jsem to za více než pravděpodobné, pokud má žít mezi námi,“ pokračoval ironicky. „Ale jak vidím, máš spoustu jiné, důležitější práce. Šel jsem se pomodlit, a protože jsem slyšel, že žáci jsou tady, to se přeslechnout nedalo, zastavil jsem se sám. Kde ho máš?“

Bratr Peregrýn vrhl zlostný pohled na Oldřicha z Chlumu, jako by on mohl za všechno. Pak na něj ukázal. „Prý je odněkud z českého království. Jmenuje se Oldřich a nic zvláštního na něm bratře opate k vidění není, jak sám jistě uznáte.“

Opat prošel uličkou mezi žáky až k lavici, na níž Oldřich z Chlumu seděl. Ze vzdálenosti několika kroků si ho mlčky prohlížel. Přitom lehce pomrkával očima a Oldřich pochopil, že má potíže se zrakem a na dálku zřejmě špatně vidí. Vstal z lavice a nepatrně se uklonil. Opat zvedl ruku a požehnal mu. Pak rychle dodal: „Vítej mezi nás, synu.“ Otočil se a spěšně odešel, aniž cokoli řekl.

Bratr Peregrýn vyběhl za ním na chodbu a s prásknutím za sebou zabouchl dveře dormitáře.

„Tak si myslím, že o večeři dneska přijde spíše bratr Peregrýn,“ rozesmál se jeden ze žáků.

„Pokud by ho opat potrestal, tak neprávem,“ řekl přísně Knut. „Bratr Peregrýn je náhodou správný chlap.“

„Jseš si jistý, že je to chlap?“ ironicky se ušklíbl obtloustlý mladík se světlými vlasy a širokým obličejem, podobným měsíci v úplňku.

„To jsou jenom pomluvy,“ uťal ho jiný žák. „Nemůžeš popřít, že nám bratr Peregrýn odpustí skoro všechno.“

Zrzavý Knut nechal ostatní, aby se přeli. Přešel k zaraženému Oldřichovi z Chlumu, usmál se a pak ho přátelsky objal. „Vítej mezi nás!“

Protože celé odpoledne Oldřich z Chlumu prospal na lavici, nemohl v noci usnout. Převaloval se na lůžku vedle zrzavého Knuta a v duchu si opakoval, co během dne viděl. Pak ho začal tlačit měchýř. Uvědomil si, že netuší, kde tady mají místo, kde by si mohl ulevit. Chvíli se dokázal překonat, ale pak uslyšel hlas zvonu, který oznamoval půlnoc. Když si uvědomil, kolik času zbývá do první ranní mše matutina, bylo jasné, že nemá šanci vydržet.

Položil Knutovi ruku na rameno a opatrně jím zatřásl. Když se mu zdálo, že ho vnímá, pošeptal mu těsně u ucha, aby nevzbudil ostatní, co potřebuje.

„Chodbou vlevo a na konci dveřmi ven,“ zabručel ospale. Převalil se na druhý bok a vzápětí se opět ozvalo jeho polohlasné chrápání.

Oldřich z Chlumu opatrně vstal. Podlaha nepříjemně studila. Chvíli trvalo, než našel kožené sandály a nazul si je. Pak se začal štrachat ke vchodu. V dormitáři byla tma, ale východ osvětlovala malá lampička, která hořela ve dne i v noci. Podle ní se orientoval celkem dobře.

Vyšel na chodbu a rychle se vydal směrem, který mu poradil Knut. Když ale otevřel dveře na konci chodby, neuviděl kýžené místo. Před ním se rozkládal klenutý ambit, který do čtverce obklopoval klášterní rajskou zahradu. Nešťastně se rozhlížel. Ambit byl prázdný a po jeho obvodu se táhla řada dveří. Netušil, kam mohou vést, a bál se zkoušet všechny. Rozběhl se zpátky k dormitáři.

Došátrat se zpátky k lůžku bylo těžší, než když hledal cestu ven. Nakonec se mu to podařilo. Cítil, že už to dlouho nevydrží. Nervózně zatřásl Knutem.

„Co zase chceš?“ zabručel zrzavý hoch a posadil se.

„Já to nenašel,“ oznamoval Oldřich z Chlumu nešťastně.

Knut si rukou protřel ospalé oči. Teprve teď se úplně probudil a tiše se rozesmál. „Latrýny jsou na nádvoří. Je to strašně daleko. V noci chodíme do rajské zahrady. Sice se to nesmí, ale mniši to dělají taky. A už neotravuj,“ dodal přátelsky, lehl si a přes hlavu si přetáhl přikrývku.

Oldřich z Chlumu se otočil, a jak nejrychleji mohl, utíkal zpátky do ambitu. Oběhl kamenné zábradlí ke schůdkům, které vedly dolů mezi záhony s květinami. Udělal ještě několik kroků po cestičce vysypané pískem. Zastavil u nevysokého jehličnatého stromku, vyhrnul si košili a s úlevou začal vyprazdňovat měchýř. Přesně v té chvíli se v ambitu objevila postava. Oldřich z Chlumu se polekal. Tím spíše, když poznal, že to není mnich, ale nahá dívka. Hrozně se styděl, ale nemohl přestat. Udělal alespoň krok, aby se ukryl za smrčkem.

Pak uslyšel křik a mezi větvemi uviděl, že do ambitu vběhl mnich, který dívku pronásledoval. Nahá dívka se zmateně pokoušela otevřít dveře, ale všechny byly zamčené. Pouze tím ztratila čas. Přesně ve chvíli, kdy Oldřich z Chlumu skončil a rychle si spustil košili, mnich dívku dohnal. I když bylo pod křížovou klenbou ambitu šero, poznal, co dělá. Zvedl ruku, v níž se zalesklo ostří nože, druhou rukou dívku popadl za husté černé vlasy, neurvale jí smýkl k sobě a pak jí jediným pohybem podřízl hrdlo. Ambitem se rozlehlo bolestivé zachroptění. Vzápětí dívka padla k zemi.

Oldřich z Chlumu na chvíli ztuhl hrůzou. Skrze větve uviděl, jak se muž v benediktinském řeholním hábitu sklonil a zasadil dívce zuřivě ještě několik ran nožem. Přitom cosi zlostně šeptal. Té nahé nešťastnici se již pomoci nedalo, ale Oldřicha z Chlumu popadl strašný vztek. Rychle se rozhlédl. Na zemi pod sousedním stromem uviděl ulomenou silnou větev. Sehnul se a uchopil ji do ruky. Proti mnichovi s nožem by měl mít s touhle zbraní šanci. Rozběhl se po cestičce ke schůdkům, aby se dostal zpět do ambitu.

Vrah v benediktinském hábitu měl přes hlavu přetaženou kápi a stále se skláněl nad tělem zavražděné dívky. Oldřich z Chlumu si s hrůzou všiml, že ji hladí po těle a tiše odříkává jakousi litanii. Bylo v tom cosi děsivého, hrůznějšího, než byla vražda sama. Jako by v šeru klášterního ambitu stál sám ďábel. Ani sebezvrhlejší člověk se nemohl tak něžně laskat s tělem mrtvé, jako to dělal ten strašný mnich.

Oldřichovi z Chlumu klesla ruka s klackem, byl jako ochromený tou děsivou podívanou. Přestal si dávat pozor a o cosi zakopl. Muž v kápi zvedl hlavu a otočil se směrem, odkud uslyšel podezřelý zvuk. V tu chvíli vyšel měsíc a ozářil jeho obličej. Byl bledý, hubený, se špičatým nosem a krutě staženými masitými rty. Na levé tváři měl velikou pihu. V jeho očích se na kratičký okamžik mihl úlek, pak vyskočil, zvedl nůž nad hlavu a rozběhl se proti Oldřichovi z Chlumu. Současně vykřikl: „Někdo tu je!“

Oldřich z Chlumu byl i přes své mládí dobrý bojovník. Pružně uskočil a bez větších obtíží vyrazil klackem mnichovi nůž z ruky. Pak mu nastavil nohu a druhým koncem klacku ho udeřil do zátylku. Muž vykřikl bolestí, klopýtl a svalil se na zem. Přesně v té chvíli se ze dveří na opačné straně ambitu vynořilo několik mnichů v hnědých benediktinských hábitech.

Oldřichovi z Chlumu okamžitě došlo, že tu nejsou proto, aby pomohli jemu. Obrátil se, a co mu síly stačily, vyrazil ke dveřím za zády, kterými se dostal do chodby k dormitáři. Dveře místnosti, kde žáci spali, zavřel ještě dříve, než pronásledovatelé oběhli ambit a dostali se do temné chodby.

Zadýchaně proběhl uličkou mezi lůžky, teď nedával pozor, jestli o nějaké zakopne a spáče probudí. Skočil pod pokrývku a nešetrně Knuta odstrčil ke kraji, aby si udělal místo.

„Copak hoří?“ zabručel zrzavý chlapec. „S tebou je teda radost spát!“

Oldřich z Chlumu neodpověděl. Poděšeně se díval do tmy ke vchodu, osvětlenému mihotavým plamenem lampičky. Dveře se skoro neslyšně otevřely.

Do dormitáře nahlédl jakýsi mnich v kápi. I když stál ve dveřích osvětlených lampičkou, nebylo mu vidět do obličeje. Zdálo se, že se zaraženě rozhlíží. Pak se otočil a zmizel. Dveře dost nešetrně přibouchl. Několik spících chlapců polohlasně protestovalo, ale jinak byl v ložnici klid.

Oldřich z Chlumu cítil, že mu na čele vyrazil pot. Třásl se po celém těle. Nevěděl, co má dělat. Pak uslyšel drkotavý zvuk a vzápětí si uvědomil, že to je cvakání jeho zubů. Zavřel oči a snažil se ovládnout. Jenže to nešlo. Hrůza uplynulých minut na něho dolehla teprve teď.

Vzápětí ucítil prudkou herdu do boku a hned další. Než stačil cokoli říci, Knut se do něho opřel a shodil ho z lůžka. Přes pelest vyklonil rozespalou tvář lemovanou zrzavou kšticí a zlostně zabručel: „Tam dole zůstaneš až do rána. Jasné? I kdyby se bratr Peregrýn pomátl vzteky, už tě u sebe nechci!“

„V ambitu zavraždili nějakou dívku,“ řekl tiše Oldřich z Chlumu.

„A pak tě potkal archanděl Gabriel a hráli jste spolu kostky,“ zívl Knut a skulil se zpátky na lože. Vzápětí bylo slyšet jeho spokojené oddechování.

Dlaždice na podlaze dormitáře byly nepříjemně studené a Oldřich z Chlumu si nebyl jistý, jestli se chvěje ještě strachem, nebo už jen nesnesitelnou zimou. Na podlaze zůstat do rána nemohl. Pak ho napadlo, že by si mohl jít lehnout na dřevěnou lavici vedle dveří, na níž spal odpoledne. Kdyby se zabalil do své kutny, která visela na věšáku u vchodu, nemuselo by to být tak špatné. Mělo to však jednu chybu. Co kdyby se vrátili ti mniši, kteří ho pronásledovali? U dveří by byl první na ráně. A možná by jim došlo, že to byl právě on, kdo klackem srazil vraha té dívky.

Posadil se a horečně přemýšlel, co udělá. Zívl a najednou si uvědomil, jak strašně se mu chce spát. Opatrně vstal a lehl si zpátky na kraj Knutova lůžka. Zrzavý chlapec cosi zabručel a dokonce se nepatrně posunul, aby mu udělal místo. Oldřich z Chlumu rychle zavřel oči a nic dalšího už si nepamatoval. Usnul, jako když ho do vody hodí.

III. KAPITOLA

„Vstávej,“ uslyšel Oldřich z Chlumu Knutův hlas. Vzápětí jím kdosi nešetrně zalomcoval a stáhl z něho pokrývku. Pootevřel oči a zjistil, že je ještě skoro noc.

„Nech mě,“ zabručel nerudně a pokusil se stáhnout pokrývku zpátky přes sebe.

„V noci je horší než armáda švábů,“ ironicky vrtěl hlavou Knut, „a když má vstávat na mši, tak se mu nechce. Kluci, pomozte mi.“

Vzápětí si Oldřich z Chlumu uvědomil, že ho několik noviců popadlo za ruce a nohy, zvedlo z lůžka a kamsi neslo. Otevřel oči a začal sebou mrskat, aby se jim vykroutil.

„Teda ten je těžký jako žok s hrachem,“ supěl novic, který ho držel za nohu. Pak klopýtl o jedno z lůžek a nohu pustil. Oldřich z Chlumu toho okamžitě využil. Uvolněnou nohou kopl robustního novice s křivým nosem, který mu držel druhou nohu. Novic sprostě zaklel a chytil se za břicho. Jenže ani to Oldřichovi příliš nepomohlo. Volné nohy popadli další chlapci, kteří průvod doprovázeli. Dotáhli ho až ke kádi s vodou, která stála pod oknem. Z ní si novicové nabírali vodu, pokud si chtěli opláchnout před mší obličej nebo se v noci napít.

Chlapci s radostným křikem Oldřicha z Chlumu zvedli a hodili přes okraj do kádě. Voda byla pořádně studená a vyšplíchla až na zem. „Křtíme tě a přijímáme do našeho bratrstva noviců kláštera svatého Mořice,“ skandovali nahlas. Pak se k němu natáhlo hned několik rukou a hoši v bílých košilích mu pomohli vylézt ven.

Oldřich stál bosý vedle kádě a cítil, jak z něho crčí voda a pleská o dlaždice. Nevěděl, co ho ještě čeká. Pochopil však, že mu ostatní nechtěli ublížit. Tenhle nedobrovolný křest, i když nebyl příjemný, zřejmě patřil k rituálům klášterní školy.

Obrátil se na Knuta, který stál uprostřed noviců a smál se ze všech nejhlasitěji. „Už jste skončili?“ zeptal se Oldřich z Chlumu nasupeně. Byla mu pořádná zima.

„Prozatím ano,“ opáčil zrzavý novic s vážnou tváří. „Ale budeme to opakovat každé ráno, pokud budeš v noci rušit jako dneska.“

Teprve teď se Oldřichovi z Chlumu vybavilo, co zažil v rajské zahradě. Když se ale rozhlížel po rozesmátých tvářích chlapců, nebyl si jistý, zda to nakonec nebyla jen noční můra. Ostatně, kde by se vzala v klášteře dívka? A ještě nahá? Zaváhal, zda jim má o nočním zážitku povědět.

Nakonec si řekl, že se nebude ukvapovat. Pokud se opravdu stala vražda, bude toho stejně plný klášter. A jestliže to byl sen, proč ze sebe dělat před ostatními blázna? Pro jistotu se při oblékání hnědé benediktinské kutny přitočil ke Knutovi a polohlasně se ho zeptal, zda si nepamatuje, co mu v noci říkal.

„Samé hlouposti,“ mávl rozmrzele rukou. „Už si ani nevzpomínám.“

Oldřich z Chlumu rozpačitě přešlápl, pak si utáhl šněrování u krku, nazul střevíce, a protože zůstal v dormitáři skoro poslední, vyrazil za ostatními do kaple na ranní mši. Za oknem právě začalo svítat.

Kaple v klášteře svatého Mořice byla rozlehlá stavba. Chrámová loď nebyla nijak široká, ale neobyčejně vysoká a dlouhá, takže budila velkolepý dojem. Žádný podobný kostel Oldřich z Chlumu z domova neznal. Když vstoupil z chodby postranním vchodem dovnitř, skoro podvědomě se přikrčil, jako by se té nesmírné rozlehlosti polekal. Novicům bylo vyhrazeno místo u postranní kaple vzadu za chórem. Bratr Peregrýn na ně už čekal a přísně je přelétl pohledem, aby se ujistil, že přišli opravdu všichni. Pak se nepatrně usmál a lehce kývl hlavou, že je spokojen.

Oldřich z Chlumu si překvapeně prohlížel zástup benediktinských mnichů, kteří zaujímali místa na lavicích, táhnoucích se ve dvou řadách kolem celého chóru. Některé byly ještě prázdné a poslední opozdilci s tvářemi šedavými od nevyspání teprve dobíhali. Další mniši a spousta laických bratrů, kterým nepříslušela čest sedět na chóru, klečeli na podlaze čelem k oltáři. V kapli mohly být dobře dvě stovky řeholníků. To bylo určitě víc než ve všech klášterech v okolí chlumecké tvrze, kde se Oldřich narodil, dohromady.

Ozvalo se zazvonění a z presbytáře vyšel opat Heidenreich doprovázený čtyřmi starými mnichy, kteří šli shrbeně a opírali se o hole. Zastavili se před oltářem, uklonili se a pokřižovali. Pak pomalu pokračovali k mramorovému stolci, stojícímu napravo od oltáře. Nejprve usedl opat a po jeho boku čtyři starci, kteří ho doprovázeli. Hned potom začala mše.

Oldřich z Chlumu se bohoslužbě nedokázal věnovat. Jak rád by otevřel své srdce Bohu a hledal v jeho moudrosti a laskavosti útěchu, ale nedokázal to. Nenápadně si prohlížel tváře mnichů, kteří byli kolem. Pobaveně si všiml, že mnozí z těch, kteří seděli na lavicích chóru, měli přivřené oči a dřímali. Jeden ze starších benediktinů po celou mši chór pomalu obcházel a ty, kteří usnuli, dost nešetrně budil.

Řeholníci měli v kostele kápě svých kuten shrnuté na záda, neboť bohoslužeb se účastnili s nepokrytými hlavami. Oldřich z Chlumu měl tedy dost příležitostí najít mezi nimi mnicha se špičatým nosem a velkou pihou na levé tváři, který v noci zavraždil v ambitu nahou dívku. I když se rozhlížel pozorně, nikoho takového nenašel. Někteří řeholníci měli sice obličeje pokorně skloněné k zemi, jiní klečeli zády k novicům, ale i tak se nemohl mýlit. Ten muž tu nebyl. Přitom museli být v kapli všichni, kteří žili v klášteře. Snad s výjimkou nemocných.

Uvědomil si, že ho někdo tahá za kutnu a cosi přísně říká. Polekaně se ohlédl. Tak se zabral do svých myšlenek, že zapomněl sledovat mši. Bratr Peregrýn stál za ním a zle se mračil. „V Čechách se při přijímání nekleká?“ ptal se ironicky. Oldřich z Chlumu s hrůzou zjistil, že všichni novicové kolem klečí na zemi a několik na něj dokonce dělá nenápadně posunky. S hranou pokorou se pokřižoval a pak padl na kolena. Bratra Peregrýna to zjevně uspokojilo. Přikývl a tiše se vrátil na místo u sloupu, odkud mohl pohodlně sledovat své žáky.

Po skončení mše opustil kapli jako první opat, pak ostatní mniši a řeholní bratři. Novicové museli počkat, bylo zvykem, že odcházeli poslední.

„Co bude teď?“ zeptal se Oldřich z Chlumu zvědavě svého souseda, svalnatého chlapce s křivým nosem.

„Taky jsi nemusel ráno tolik kopat,“ řekl novic vyčítavě a rukou si přejel po břiše.

„Taky jste mne nemuseli házet do vody,“ opáčil přátelsky Oldřich z Chlumu.

„Ty si nenecháš moc líbit!“ zabručel novic s úsměvem. „Já jsem Zbygniew a pocházím z Krakova. Jestli chceš vědět, co bude teď, tak se raději ani neptej. Hrůza skoro tak veliká jako příchod apokalypsy.“

„Bez latiny by nebylo křesťanství,“ ozval se za nimi bratr Peregrýn, který je zaslechl. „A ty se nerouhej, Zbygniewe, ať nemáš další hřích. Stačí, že po měsíci neumíš ani první deklinaci.“

„Mohu o něco požádat?“ obrátil se Oldřich z Chlumu na bratra Peregrýna, protože se mu zdálo, že slyší v jeho hlase spíše laskavou starost než zlost.

„Jestli se chceš vyhnout lekci, pak raději mlč,“ zabručel mnich.

Oldřich z Chlumu pokorně zavrtěl hlavou. „Kromě dormitáře a kaple vůbec netuším, jak klášter vypadá. Ale i tak vidím, že je to úžasná stavba. Nic takového jsem doma nepotkal.“

„V celém Sasku nenajdeš skvělejší,“ hrdě přitakal mnich. „Proto je zasvěcen patronovi naší země, svatému Mořicovi. Rozumím, chtěl by sis ho prohlédnout. Všechno má ale svůj čas. Do začátku lekce ovšem zbývá ještě chvíle,“ řekl váhavě a rozhlédl se po hloučku noviců.

„Slibujeme, bratře Peregrýne, neutečeme,“ řekl Knut za všechny. „Trefíme tam i bez vás.“

Mnich zvedl přísně hubený prst a pohrozil jim. Pak přikývl a řekl: „Tak dobrá. Ale ať vás ani nenapadne přijít na lekci pozdě!“

Vzal Oldřicha z Chlumu za ruku a vyvedl ho z kaple na chodbu, kterou před chvílí přišli z dormitáře. Zastavil se a ukázal do úzké chodbičky vlevo. „Půjdeme tudy, to je zkratka k refektáři.“

„Nemohli bychom se raději podívat do rajské zahrady a na ambit?“ zaprosil nevinně Oldřich z Chlumu. „Doma jsme měli nádhernou zahradu. Trochu se mi po květinách stýská.“

Bratr Peregrýn se rozzářil. „Ty rozumíš květinám? To je báječné. Promluvím o tobě s převorem, třeba by dovolil, abys nám pomáhal v zahradě. Abys rozuměl, heslo našeho řádu zní „Modli se a pracuj“. Vždy odpoledne je podle řádové regule několik hodin vyhrazeno hospodářským pracím. Já s několika dalšími bratry pečujeme o zahrady. Nejen tu rajskou. Vzadu máme velikánskou štěpnici a také zahradu s léčivými bylinami. Tam bys mohl být dost platný.“

Aniž čekal na odpověď, otočil se a rychle zamířil chodbou ke vchodu do ambitu. Jakmile se ocitli mezi sloupy podloubí, které lemovalo ze všech stran rajskou zahradu, poznal Oldřich z Chlumu na první pohled, že se tu nic mimořádného neděje. Občas ambitem pomalu prošel některý z řádových bratrů, dole mezi záhony s květinami seděl na kamenném sedátku stařičký mnich, který si v paprscích ranního slunce ohříval revmatickými bolestmi zkroucené klouby. Nikde ani stopy po hrůzném zločinu.

Oldřich z Chlumu pomalu kráčel ambitem. V místech, kde viděl vraždu nahé dívky, bylo vše jako jinde. Pátravě se díval pod nohy. Ani sebemenší stopa po krvi. A přece měl dojem, že na jednom místě bylo méně prachu, jako by tu někdo dlaždice pečlivě vyčistil. Ale to ještě nic neznamenalo. Potřeboval by nějaký hmatatelný důkaz.

Bratr Peregrýn zatím sešel po dvou kamenných schůdcích do rajské zahrady a spokojeně se rozhlížel. Několikrát vdechl příjemnou vůni drobných bílých kvítků velikých keřů, které z té strany lemovaly balustrádu ambitu. Oldřich z Chlumu ho dohnal a s hraným zájmem si zahradu prohlížel. Konečně narazil na to, co hledal. Pod jedním z keřů zahlédl konec klacku. Sáhl pro něj a zvedl ho. Byl to nepochybně ten, kterým srazil v noci vraha s pihou na levé tváři.

Vražda nahé dívky nebyla noční můra. Byl to skutečný zločin. Stal se v klášteře a někteří z mnichů o něm museli vědět, když tak pečlivě zahladili stopy a dokonce ukryli mrtvé tělo. Oldřich z Chlumu se trochu poděšeně rozhlédl, jako by očekával, že odněkud zase vyrazí horda mnichů v kápích a začne ho pronásledovat. Pokřižoval se a tiše zašeptal: „Bože, co mám dělat?“ Stejně jako ráno při mši nedostal odpověď. Hlavou se mu zděšeně mihlo, co když je tohle místo prokleté a Bůh ho opustil?

„Pojď, ukážu ti ještě naši štěpnici,“ řekl měkce bratr Peregrýn a chytil Oldřicha z Chlumu za ruku, aby ho vedl. „Není to daleko, lekci latiny stihneme. Normálně bychom museli obcházet celý klášter, protože do zahrad vede vchod ze zadního hospodářského dvora, my ale používáme zkratku,“ řekl a ztišil důvěrně hlas, aby naznačil, že Oldřicha z Chlumu už počítá mezi bratry sadaře. Odvedl ho do ambitu a v rohu, hned vedle nádherné fresky, která zobrazovala utrpení svatého Šebestiána, otevřel malá dvířka. Za nimi byly úzké příkré schody, které vedly dolů do tmy.

Oldřich z Chlumu sebou trhl. Nějak se mu to nelíbilo. Co když patří i bratr Peregrýn mezi vrahy? Tohle by byla nejsnazší cesta, jak se ho zbavit. Nejdříve Oldřicha odvedl od ostatních a teď ho někde v temném koutě zabije. Mnichům řekne, že spadl ze schodů a zlomil si vaz. Kdo to bude zkoumat? Zbylí novicové určitě ne.

„Ty se bojíš?“ řekl tiše bratr Peregrýn a pohladil Oldřicha z Chlumu něžně po tváři. Pak ho jednou rukou objal kolem ramen a přitiskl se k němu. „Já tě nedám, neboj se,“ pokračoval vzrušeně.

Oldřich z Chlumu ztuhl a napadlo ho cosi pobuřujícího. Neměl s láskou žádné zkušenosti, bratr Jaromír se mu mnohokrát vysmíval a s potěšením vyprávěl každičký detail, když se pomiloval s nějakou vesnickou holkou. Teď měl neodbytný pocit, že se k němu bratr Peregrýn chová stejně, jak by se Jaromír choval ke své milence. Pak si řekl, že třeba mnichovi křivdí. Matka ho za celý život nepolíbila tolikrát jako benediktinští mniši od té chvíle, co ho přijali do klášterní školy. Jenže to byly jen letmé doteky rtů, které symbolizovaly vzájemné bratrství. Tohle bylo něco jiného. Oldřich z Chlumu se nikdy s žádnou ženou nemiloval, ale v mnichových dotecích cítil vášeň a touhu. Otřásl se odporem. Pak si vzpomněl, co včera řekl ironicky jeden z noviců o bratru Peregrýnovi, jak pochyboval, zda je to vůbec muž. Včera tomu nerozuměl. Teprve teď to pochopil.

Jednou mu kterýsi opilý šlechtic tvrdil, že muž nemusí milovat jenom ženu, ale klidně i jiného muže. Tehdy mu nevěřil. Chtěl bratra Peregrýna odstrčit a začít na něho křičet. Tohle si k němu nesmí nikdo dovolit. Jenže pak se mu před očima mihlo nahé tělo zavražděné dívky. Představoval si, že k němu obrací obličej, vzpíná ruce a prosí, aby ji pomstil. Co mělo větší cenu? Spravedlnost, nebo chvilka, kdy na sobě musel vydržet ruku toho zvráceného mnicha? Později nikdy nelitoval odpovědi, kterou si dal tehdy v ambitu kláštera svatého Mořice. Na světě bylo cosi vznešenějšího než vlastní pohodlí a bezpečí. Byla to lidská spravedlnost.

„Když jste se mnou, bratře Peregrýne, už se nebojím,“ řekl tiše a sklopil oči. Nebyl přece jen zvyklý lhát. „Jděte první, půjdu za vámi.“

Mnich se slastně usmál a znovu ho, tentokrát jen letmo, pohladil po hlavě. Pak sáhl do výklenku ve zdi, ukrytého za dveřmi schodiště. Vytáhl křesadlo a hrubou lojovou svíci. Chvíli křesal ocílkou do troudu, až se mu podařilo zažehnout plamínek. Od něho zapálil knot svíčky. Křesadlo vrátil do výklenku a začal sestupovat do tmy. Svíčku držel vysoko nad hlavou, aby Oldřich z Chlumu dobře viděl na schody. Sestupovali dlouho. Vlhký vzduch byl cítit hnilobou. Konečně schody skončily. Ocitli se v malé klenuté místnosti, z níž vybíhaly do třech stran nízké chodby. Aby mohl Oldřich z Chlumu pokračovat, musel se pořádně skrčit.

„Do zahrad vede ta levá,“ řekl bratr Peregrýn. V hlase měl opět svůj obvyklý přísný tón, kterým byl zvyklý poučovat novice. „Pamatuj si to! Ty zbylé dvě vedou kdovíkam. Jeden bratr si nedávno spletl cestu a vydal se pravou chodbou místo levé. Už nikdy jsme ho neviděli. Kdesi v podzemí zabloudil a nevrátil se.“

Cesta levou chodbou byla neobyčejně krátká. Neušli ani padesát sáhů a ocitli se u schodiště, které vedlo vzhůru. Vystoupili po něm a dostali se k dřevěnému poklopu. Bratr Peregrýn ho nadzvedl a s lehkým supěním vylezl ven, Oldřich z Chlumu hned za ním. Stáli v chatrném dřevěném přístřešku, kam si mniši ukládali zahradnické nářadí.

Bratr Peregrýn opatrně postavil hořící svíčku do hliněné misky na stole, aby nezhasla. Pak otevřel dveře a rukou hrdě ukázal ven. Štěpnice se táhla dolů po svahu skoro až k městským hradbám. V řadách tam stály košaté stromy obsypané dozrávajícím ovocem. Tráva byla všude posekaná a vlevo, za proutěným plotem, se krčily vysoké černé záhony se zeleninou a bylinkami.

Oldřich z Chlumu chtěl projevit zdvořilý zájem a jít se podívat ven. Bratr Peregrýn ho ale netrpělivě zarazil.

„Musíme se vrátit, abychom stihli lekci latiny. Když jsem říkal, že máme dost času, netušil jsem, že se zdržíme rozhovorem v ambitu,“ řekl. Do hlasu se mu vrátila něha.

IV. KAPITOLA

„No, no, aby ses nepřetrhl ochotou,“ rýpl Oldřicha z Chlumu nešetrně loktem do boku Zbygniew, když odcházeli z latinské lekce a společně mířili do refektáře na oběd. „Takové, co podlézají, tu nemáme rádi.“

„Copak za to mohu, že jsem rozuměl všemu, co po mně bratr Siegfried chtěl?“ bránil se rozmrzele.

„Nejde jenom o něj,“ řekl Knut, který kráčel z druhé strany a přísně se na něj díval. „Nám se hlavně nelíbí, jak nadbíháš bratru Peregrýnovi. Tohle na něj ještě nikdo z nás nezkoušel. Pokud by sis chtěl podobnou cestou zajistit výhody, nemáš už mezi námi místo!“

Oldřich z Chlumu nepatrně zčervenal. Pak se rozhlédl a polohlasně řekl: „Křivdíš mi. Je to úplně jinak, než si myslíš, ale musí to zůstat jen mezi námi.“

„Po obědě bude mše,“ přikývl Zbygniew. „Kostel je k takovému rozhovoru to nejlepší místo. Tam bys měl hovořit jenom pravdu.“

Polák s křivým nosem věděl, co říká. Polední mše byla ještě ospalejší než ranní matutinum. Po jídle mniši unaveně drmolili litanie a bylo jim jedno, co se děje kolem. Knut a Zbygniew si stoupli spolu s Oldřichem na konec hloučku klášterních žáků ke zdi za pilíř, který podepíral klenbu boční kaple.

Oldřich z Chlumu však ještě trochu váhal. Oba znal teprve od včerejška, i když mu připadalo, že v klášteře je už strašlivě dlouho. Stalo se toho tolik. Komu tu vlastně mohl věřit? Jenže sám proti všem neměl šanci, to dobře věděl. Potřeboval spojence. Nakonec se rozhodl, že o mrtvé dívce řekne pravdu. Ale ne celou. To, že viděl tvář vraha, si nechá pro sebe.

„Nevymýšlíš si?“ zabručel nedůvěřivě Knut, když Oldřich z Chlumu skončil. „Slyšel jsem o našem klášteře už spoustu hloupostí, ale není to nic proti téhle. Mrtvá nahá dívka v ambitu? Kde by se tam vzala?“

„Kdybys v noci nespal jako jezevec, věděl bys, že to tak bylo,“ opáčil. „Hned jak jsem se vrátil do dormitáře, jsem ti o té vraždě řekl. Ty ses mi ale posmíval, jestli jsem náhodou nehrál kostky s archandělem Gabrielem,“ připomněl s výčitkou v hlase.

„U čerta, jo,“ vyhrkl zrzavý novic. Polekaně se rozhlédl, a protože byli v kostele, rychle se pokřižoval a oddrmolil otčenáš. Pak chvatně pokračoval: „Teď se mi to vybavuje. Něco takového jsi opravdu říkal. Jenže se mi chtělo strašně spát a měl jsem na tebe pořádný vztek. Asi máš u všech rohatých pravdu!“

„Zapomněl ses pokřižovat,“ usmál se Zbygniew dobromyslně, ale Knut se začal bránit: „U všech rohatých není kletba. Kvůli té se křižovat nemusím.“ Oba se začali přít.

„Co se stalo, není legrace,“ řekl chladně Oldřich z Chlumu. „Raději na to zapomeňte!“ Otočil se a chtěl se vrátit mezi ostatní klášterní novice.

„Počkej,“ popadl ho Zbygniew za ruku. „Neurážej se hned. Na světě je tolik špatnosti, že by se člověk musel zbláznit, pokud by se občas nezasmál.“

„Oldřich má pravdu,“ řekl s provinilým výrazem Knut. „Ta mrtvá dívka může ohrozit i nás. Mniši, kteří Oldřicha pronásledovali do dormitáře, samozřejmě nevědí, kdo z nás je viděl. Musejí jednat rychle, aby se to nerozneslo po klášteře. V tuhle chvíli jsme pro ně nebezpeční my všichni.“

„Mohli by nás třeba otrávit,“ poděšeně vyhrkl Zbygniew a rukou si přikryl ústa. „Mně se zdála polévka nějak hořká!“

„Nefantazíruj,“ zabručel Oldřich z Chlumu. „Nalévali nám ji ze stejného kotle jako ostatním. Kdyby otrávili třicet noviců, to už by se neutajilo. Jenom by na sebe upozornili. Já myslím, že se budou spíše snažit zjistit, kdo je opravdu viděl, a případně, kdo další to ještě ví. Čím víc nás bude o té vraždě vědět, tím méně si dovolí. Zlikvidovat všechny nemohou, to je jasné!“

„Proč by se o nás měli vůbec starat?“ zavrtěl nechápavě hlavou Zbygniew. Z jeho tváře zmizel bezstarostný úsměv a teď se mračil soustředěním. „Jeden novic měl bláznivý sen. To je všechno. Důkazy žádné. Kdybychom s tím vyrukovali, obviní Oldřicha, že ho pokouší ďábel. Zavřou ho do cely a pošlou za ním inkvizitora, aby z něj vyhnal temné síly pekla. Jestliže nenajdeme tělo té zavražděné, nejsme pro ně nebezpeční.“

„Pokud nebudeme tělo té zavražděné dívky hledat, nemůže se nám nic stát,“ souhlasil Knut.

„To je určitě pravda,“ přikývl s hranou lhostejností Oldřich z Chlumu. Přitom zachytil Zbygniewův pohled, který jako by ho varoval, aby teď raději mlčel. Proto smířlivě dodal: „Řekl jsem vám to jen proto, abyste si nemysleli, že je něco mezi mnou a bratrem Peregrýnem. Zapomeňte na to. Jako by se nic nestalo, platí?“

„Co vy tři?“ ozval se za nimi přísný hlas malého převora. „Chcete tu zahálet do večerní pobožnosti?“

Oldřich z Chlumu se ohlédl a zjistil, že se zabrali do hovoru a ostatní žáci mezitím odešli.

Odpoledne si bratr Peregrýn vybral Oldřicha z Chlumu a ještě pět dalších noviců, aby mu šli pomáhat při práci v zahradě. Ostatní žáci odešli s převorem. Tentokrát zamířili do štěpnice delší cestou kolem refektáře a přes hospodářský dvůr. Mnich odvedl žáky do přístřešku, kde pod dřevěným poklopem ústily schody ze sklepení. Tam jim rozdal dřevěné rýče, které měly spodky okuté plechovými listy. Sám si také jeden vzal. Všechny odvedl do zelinářské zahrádky, kterou od zbytku sadu odděloval plot spletený z proutí. Ukázal na záhony, z nichž už mniši sklidili zralou zeleninu. Bylo třeba je zrýt.

Oldřich z Chlumu pomáhal doma na poli často. Zeleninu ale rodiče nepěstovali a s rýčem nikdy nepracoval. Za chvíli byl námahou zpocený, až z něj teklo. Přitom výsledek byl žalostný. Ostatní novicové byli již o několik kroků před ním.

„Podívej, jak se to dělá,“ uslyšel vedle sebe hlas bratra Peregrýna. Vysoký mnich se shovívavě usmíval, ostražitě se rozhlédl, a když zjistil, že je nikdo nepozoruje, rychle pohladil Oldřicha z Chlumu po tváři a tiše dodal: „I když jsi nešikovný, sluší ti to.“ Pak se v rozpacích odvrátil a začal rychle rýt záhon před sebou. Ostatní žáky dohnal snadno. Ač byl i na mnicha mimořádně hubený, byl houževnatý a pracovat uměl.

Zastavil se, rukou si setřel z čela pot, nohou dvakrát lehce kopl do listu rýče, aby z něho spadla nabalená hlína. Pak se obrátil na Oldřicha z Chlumu. „Viděl jsi?“ řekl přísně a dával si pozor, aby ho slyšeli ostatní. „Takhle se to dělá. Lehce zabořit a potom nohou zamáčknout do půdy. A když rýč zvedáš, tak šetři ruce. Pohyb musíš vést celým tělem. Jasné?“

Oldřich z Chlumu přikývl a vděčně se na bratra Peregrýna usmál. „Zkusím to,“ řekl pokorně. Teď už to šlo lépe, ale přesto, když skončili, toho měl tak akorát dost. Bratr Peregrýn je odvedl ke kamennému korytu, aby se mohli umýt. Bylo stále dusno, a protože pracovali v těžkých mnišských hábitech, většina žáků je u vody shodila, neboť byli zpocení po celém těle. S veselým křikem se polévali a stříkali po sobě vodou. Bratr Peregrýn si zatím sedl do stínu pod košatou hrušku a zálibně si novice prohlížel. „Jen si užijte,“ usmíval se laskavě. „Máme dost času.“