Jan Bauer

ROŽMBERSKÉ DĚDICTVÍ

Detektivní román z doby vlády Václava IV

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6218-2

Památce mého přítele doc. PhDr. Otakara Chaloupky, který patřil k vděčným fanouškům mnicha Blasia.

I.

Trhavý hlas obou zvonů na kulaté hlavní věži krumlovského hradu se ponuře nesl nad meandrem divoce se valící Vltavy a spolu s hlasy zvonů kostela svatého Víta a kaple svatého Jošta byl slyšet až v okolních vsích Domoradice, Dobrkovice, Sloupenec, Vyšný… Havrani, kteří obvykle hřadovali v nejvyšším patře hradní věže, teď poplašeně kroužili kolem měděného hrotu s pětilistou růží a jejich krákání se mísilo se zvoněním a věštilo smrt. Pán hradu Jindřich III. z Rožmberka křečovitě stiskl vyzáblou rukou baculatou pravačku nevlastního bratra Záviše, jenž jako příslušník řehole svatého Františka z Assisi přijal jméno Blasius, a zamumlal: „Postaráš se o mého synka Oldřicha? V závěti jsem sice ustanovil jako poručníky svých dětí pana Čeňka z Vartemberka a svého švagra Jindřicha z Kravař, ale to je jen formální…“

Vladař domu rožmberského se odmlčel. Bylo na něm znát, že i těch pár slov, která vyřkl, ho stálo nesmírnou námahu. Jeho bledá tvář byla zbrocená potem a Blasius vycítil, že konec se už neodvratně blíží. Vyhrkly mu slzy, ale snažil se to silou vůle překonat. Najednou si uvědomoval, že třebaže se v mládí spíše míjeli, Jindřich mu byl bližší, než by byl sám ochoten připustit. Měli společného otce, Oldřicha I. z Rožmberka, ale rozdílné matky. Zatímco Jindřich se narodil z manželského lože, jeho matkou byla Alžběta z Vartemberka, Blasius byl panchart, levoboček, narodil se Alžbětině dvorní dámě Ludmile z Veselí. Protože však otci příliš připomínal jeho prohřešek proti posvátnému svazku manželskému, musel záhy po narození zmizet z Krumlova. Malý, poněkud neohrabaný a od přírody nešikovný chlapeček měl své první vzpomínky spojené s nevelkým hradem Pořešínem a s náramně upovídanou chůvou Bertou, která ho všestranně rozmazovala. Později ho Oldřich I. jako svůj hřích proti slibu manželské věrnosti zaslíbil Bohu a odeslal na latinskou školu při svatovítské kapitule na Pražském hradě a ještě později na studia do Itálie. Otce, tím méně matku, tak Záviš prakticky nepoznal, měl prostě zapomenout na to, že je polovičním Rožmberkem. Své původní jméno před přijetím řehole svatého Františka hluboce nenáviděl. Nosil ho totiž jeden z jeho příbuzných, onen neblaze proslulý pán z Falkenštejna, manžel oslnivě krásné královny vdovy Kunhuty Uherské. Nakonec ho jeho přehnaná pýcha a ctižádost stály život a na rozkaz krále Václava II. byl popraven pod hradem Hluboká. Zatímco v latinské škole svatovítské kapituly neslyšel nynější Blasius, původně Záviš, o svém jmenovci dobrého slova, naopak se říkalo, že to byl čaroděj posedlý samotným ďáblem, doma, na jihu Čech, o něm všichni hovořili málem jako o hrdinovi. Jeho statečné srdce prý bylo po smrti vyjmuto z těla a uloženo zvlášť pod podlahou kapitulní síně vyšebrodského kláštera…

„Slib mi, že za mne odsloužíš v krumlovském farním kostele svatého Víta zádušní mši…“ zamumlal Jindřich a ještě více stiskl Blasiovu ruku.

„Jistě, ale ještě nemysli na smrt, drahý bratře.“ Františkánovy oči se zalily slzami.

„Ne. Cítím, že Bůh mě povolává k sobě, a také tvé uplakané oči mi prozrazují, že už je konec. Ještě se ti musím přiznat, že jsem se na tobě provinil. Náš otec na tebe pamatoval ve své poslední vůli a já ti to upřel. Byl jsi tehdy daleko, v Itálii, myslel jsem si…“ Jindřich namáhavě polknul a pak vyhrkl: „Odpusť…“

„Není co odpouštět, bratře,“ vydralo se Blasiovi z úst.

Na Jindřichovi bylo znát, že chce ještě něco říci, ale jako by k tomu už neměl sil. Františkán to vycítil, rychle se k němu naklonil a s ústy u jeho ucha řekl: „Zavolám tvou manželku a děti!“

Umírající pán Krumlova neodpověděl, jen odevzdaně zavřel a zase otevřel oči.

Blasius svěsil hlavu, vyšel z ložnice a oslovil postávající Jindřichovu manželku Alžbětu, rozenou z Kravař: „Urozená paní, váš choť se chce s vámi a s dětmi rozloučit.“

Alžběta, nápadně štíhlá žena s vlasy zakrytými bílou rouškou a ostrými rysy v pohledné tváři, popadla za ruce asi devítiletého Oldřicha a o něco mladší Kateřinku a vešla dovnitř. Obě děti zjevně nechápaly, co se vlastně děje a proč jejich otec je tak bledý a pořád leží v posteli.

„Dovolíte, důstojnosti.“ Kolem Blasia se za nimi protáhl jejich budoucí poručník Čeněk z Vartemberka a hned za ním bratr Rožmberkovy manželky Jindřich z Kravař. Blasius o něm slyšel, že prý patří ke ctitelům Jana Husa, a dokonce si nechal přeložit spis toho kacířského Angličana Viklefa. V každém případě to byl v Blasiových očích divný chlapík. Zatímco Vartemberk působil v přepychovém, bohatě zdobeném zeleném kabátci a žlutých nohavicích jako módní hejsek, pán z Kravař chodil celý v černém, připomínal spíše nějakého preláta, jen rodový erb se zavinutou střelou na plášti a zlatý řetěz visící mu na krku prozrazovaly, že jde o významného moravského šlechtice. Oba se na Blasia dívali s notnou dávkou přezíravosti. V jejich očích byl pouhým panchartem, navíc příslušníkem nejchudší žebravé řehole, ale vzhledem k dané situaci ho nemohli přehlížet. Tedy alespoň do té doby, dokud pán hradu Krumlova žije a nebyl uložen do hrobu. Alžběta, rozená z Kravař, v pořadí už druhá žena Jindřicha III. z Rožmberka, však Blasia přímo nesnášela a více než co jiného se děsila okamžiku, kdy bude otevřena manželova poslední vůle. Co když ji před smrtí změnil ve prospěch svého nevlastního bratra? Ještě nedávno si k sobě povolal písaře Vratislava z Velešína a cosi mu diktoval. Rožmberkové mívali v tomto ohledu zvláštní gusto. Jindřichův děd Petr I. z Rožmberka chtěl dokonce v mládí odejít do kláštera, a třebaže zastával úřad nejvyššího komorníka, chyběl na pražské korunovaci krále Karla, protože dal přednost modlitbám ve společnosti vyšebrodských cisterciáků. V Alžbětiných očích však byla rožmberská zbožnost přehnaným pokrytectvím. Dobře znala svého tchána Oldřicha I. z Rožmberka a věděla o něm, že ho nenechala lhostejným žádná alespoň trochu k světu vypadající dívčí tvářička a pouhý pohled do odvážnějšího ženského výstřihu ho dokázal uvést do stavu naprosté posedlosti. Bylo divu, že zanechal jediného levobočka, toho tlustého mnicha Blasia. Jako takový sice Alžbětě nevadil, zvlášť když se na Krumlově ukazoval jen zřídkakdy, ale byl živoucí připomínkou rožmberské nemravnosti a hlubokého pohrdání šestým přikázáním, které nám připomíná – nezesmilníš! Ostatně v tomto ohledu jablko nepadlo daleko od stromu a také její umírající manžel Jindřich býval, alespoň dříve, mladými krasotinkami přímo posedlý, kdežto ji, svou zákonitou choť, příliš na loži nevyhledával. Ale co bylo, bylo. Nadcházející smrt všechno smaže a Alžběta byla připravena nést svůj vdovský úděl s důstojnou hrdostí, jaká přísluší dámám ze vznešených rodů. Jen kdyby tady nestrašil ten Blasius. Kdo ví, co všechno mu rozdavačný Jindřich odkázal?!

Blasius míjel postávající dvořany a sluhy, kteří se shromáždili v předpokoji v očekávání smrti svého pána. „Slétají se jako supi na mršinu,“ napadlo františkána, byť možná mnohým křivdil. Vadila mu však jejich dotěrná zvědavost a potřeba být při tom, až Jindřich III. z Rožmberka vydechne naposled. S pevně sevřenými rty vešel do nevelké hradní kaple zasvěcené svatému Jiří a svaté Kateřině. Klenutá místnost nebyla nijak veliká, při bohoslužbě se do ní vešla pouze rodina hradního pána a jeho příbuzní a hosté. Služebnictvo navštěvovalo farní kostel svatého Víta ve městě na protějším břehu Vltavy.

Hradní kaple však byla přece jen něčím výjimečná. Umírající Jindřich III. zde uložil jednu nadmíru vzácnou relikvii – údajný cíp závoje Panny Marie. Blasiův nevlastní bratr ho koupil za nemalý peníz kdesi v Itálii a vymohl si na papeži Bonifáci IX., aby ho směl o všech mariánských svátcích veřejně vystavovat. Jedině při této příležitosti mohli do hradní kaple vstoupit zbožní poutníci z širokého okolí, aby se této relikvii poklonili, případně si vyžádali od Panny Marie svoje uzdravení nebo uzdravení svých blízkých. Tehdy dlouhé zástupy mužů, žen a dětí, chudých i bohatých, procházely Budějovickou branou na Latrán, dlouhou ulici vinoucí se opevněným podhradím kolem hradu, odtud pak mířily další branou do hradu na Rejdiště, rozlehlé prostranství mezi stájemi, sýpkami a řemeslnickými dílnami, kde se čas od času pořádaly rytířské turnaje. Z Rejdiště poutníci postupovali po mostě přes hluboký příkop do Dolního hradu, jemuž dominovala vysoká okrouhlá věž s purkrabským domem. Právě zde býval původní hrad pánů z Krumlova s erbem zelené růže, z něhož pocházel i zmíněný Záviš z Falkenštejna. Po jejich vymření zdědili Krumlov Rožmberkové, zelenou růži nahradila růže červená, a právě oni začali na skále nad Dolním hradem budovat rozlehlý Horní hrad, jehož součástí byla právě kaple svatého Jiří a svaté Kateřiny.

O mariánských svátcích se hrad hemžil lidmi, které sem přivedla touha spatřit zázračnou relikvii a snad si i vyprosit nějaký ten zázrak. Se zbožnými poutníky a zvědavci však přicházeli i různí nenechavci a kapsáři se snahou využít toho hemžení a navzdory přísným pohledům rožmberských zbrojnošů ušmiknout někomu váček s grošíky, šikovně ho obrat o nějakou cennost či okrást samotného pána z Růže.

„Proč je sem vůbec pouštíš?“ ptával se Blasius nevlastního bratra. „Stejně ten vetchý cíp látky nikdy nepatřil Panně Marii, ale spíše nějaké italské nevěstce.“

„Mlč, bratře! Vždyť je to rouhání. Jak můžeš ty, kněz a řeholník, něco takového vůbec vypustit z úst?“

„Protože dobře znám všechny ty vykutálené podvodníky úspěšně zneužívající lidské důvěřivosti, kteří by ti prodali i panenskou blánu Panny Marie.“

„Mlč už. Tohle je ale opravdu kousek závoje Bohorodičky. Sám Svatý otec to potvrdil.“

„Ten vykuk, co si říká papež a sedí na svatopetrském stolci, ti potvrdí, co si zamaneš, hlavně když mu dobře zaplatíš!“ odbyl ho Blasius a jindy tak mazaný Jindřich z Rožmberka jen bezmocně rozhodil rukama. Jeho víra v pravost relikvie byla sice nahlodána, ale sám ji nemohl zpochybnit, protože by tím pobouřil vlastní poddané. A tak se dál o mariánských svátcích chodívalo na zbožnou pouť do krumlovského hradu, lidé se tlačili v nevelké hradní kapli, aby spatřili ten div divoucí, a když měli štěstí, nikdo je přitom neokradl, naopak si sami mohli koupit na Latránu medový preclík nebo růženec či malý stříbrný křížek na památku. Všechny krčmy a hostince, co jich v celém městě na obou březích řeky bylo, žily z té velké pouti, která zpravidla vyvrcholila nějakou opileckou rvačkou, a horké hlavy pak musely vychladnout v radniční šatlavě na zdejším rynku.

„S mariánskými poutěmi je teď konec,“ tiše si povzdechl Blasius klečící o samotě před oltářem hradní kaple. „Jestli Jindřichova duše odejde k Pánu a jeho tělo bude uloženo do rodové hrobky ve vyšebrodském klášteře, vdova Alžběta nepochybně vystavování cípu závoje Bohorodičky zruší.“ Tušil, že davy zázraků chtivých poutníků pak zamíří do kostela Nanebevzetí Panny Marie v nedalekém Kájově, kde už nyní se leccos tajemného, co dráždilo představivost zdejších sedláků, vypravovalo o zdejší nápadně zčernalé mariánské sošce.

„Promiňte, otče Blasie,“ vyrušil františkána z jeho úvah hradní kaplan Zachariáš, nevysoký kulaťoučký kněz v černé sutaně. Měl dobráckou zarudlou tvář a trochu šilhavé šedomodré oči. „Jeho Jasnost si přeje s vámi mluvit.“

Blasius mlčky přikývl a následoval kaplana zpátky do Jindřichovy ložnice. Rožmberk ležel na posteli se zavřenýma očima, ve vyzáblých prstech svíral růženec a kolem něho stáli jeho blízcí. Manželka Alžběta, rozená z Kravař, držela kolem ramen malého Oldřicha, dědice rodu, a jeho mladší sestru Kateřinu. Tvář měla nápadně pobledlou, až to vypadalo, že si ji pokryla líčidlem, a oči se jí leskly zřejmě slzami. Z druhé strany lože postávali jako dvě voskové figuríny Čeněk z Vartemberka, Oldřichův poručník, a Alžbětin bratr Jindřich z Kravař. Kromě nich tu byli i Rožmberkův lékař, učený doktor Fulgencius z Pasova, o jehož medicínských schopnostech měl Blasius vážné pochybnosti. Už dříve se nabízel, že pozve na Krumlov svého přítele, univerzitního mistra Křišťana z Prachatic, ale Alžběta trvala na Fulgenciovi a vyváděla tak, že Jindřich nakonec bratrovu nabídku raději odmítl. Dále byli v ložnici Jindřichův vzdálený bratranec Jan z Hradce, rožmberský hofmistr Hynek z Přídolí, jehož Blasius dobře znal, krumlovský purkrabí Chval z Chmelné, farář od svatého Víta Hostislav z Bílska a ještě zamračený Fridrich ze Starhemberga, Jindřichův přítel z Dolních Rakous.

Alžběta, sotvaže spatřila Blasia, ušklíbla se a pohybem brady mu naznačila, aby přistoupil k loži umírajícího. Františkán se sepjatýma rukama poklekl k bratrovi a tiše řekl: „Jsem zde, Jindřichu.“

„To jsem rád…“ slabě zamumlal Rožmberk a otevřel oči. „Chtěl bych ti…“ nedořekl a hlava se na podušce podivně zvrátila. Oči skelně hleděly do trámového stropu. Doktor Fulgencius přistoupil k Jindřichovi a vzal ho za ruku, aby vyzkoušel jeho tep. Po chvíli zamumlal: „Je mrtev. Vladař domu rožmberského odešel k Pánu.“

„Bůh buď milostiv duši jeho,“ zamumlal Blasius a farář Hostislav otevřel okno, aby Jindřichova duše mohla, jak se věřilo, odletět do nebe. Všichni strnuli a Alžběta, rozená z Kravař, se hlasitě rozeštkala. Františkán se soucitně dotkl jejího ramene a řekl: „Je mi to moc líto, soucítím s vaší bolestí. Nyní byste měla svému zesnulému choti zatlačit oči.“

Čerstvá vdova po něm šlehla nenávistným pohledem, uchopila obě děti za ruce a beze slova rozloučení opustila ložnici. Její bratr pokrčil rameny, omluvně se podíval na Blasia, sklonil se k mrtvému a učinil ten lehký pohyb, o který františkán požádal Alžbětu.

„Nezlobte se, důstojnosti. Sestra je z toho všeho rozrušená.“

„Chápu,“ přikývl Blasius. „Když dovolíte, budu se teď u svého bratra chvíli modlit.“

„Rádi se k tobě přidáme,“ ozval se farář Hostislav a spolu s hradním kaplanem Zachariášem poklekli vedle Blasia.

Doktor Fulgencius si odkašlal a obrátil se na Hynka z Přídolí: „Pane hofmistře, kdo mi vyplatí honorář? Přijel jsem až z Pasova.“

„Že se nestydíte, vy mastičkáři,“ procedil skrze zuby Čeněk z Vartemberka a bez ohledu na své elegantní žluté nohavice poklekl vedle tří duchovních.

„No, snad jsem toho tolik neřekl,“ mumlal Fulgencius a rychle vyklouzl z místnosti. Venku se zatím znovu rozezněly zvony. Tentokrát aby ohlásily skon vladaře rožmberského domu, nekorunovaného vládce jižních Čech. Muž, který vzdoroval samotnému králi, opustil tento svět a zanechal své blízké a celé své panství v žalu a nejistotě.

II.

V hodinách, které po skonu Jindřicha III. následovaly, se začaly dít podivné věci. Nejdříve do Blasiovy komnaty přiběhl rožmberský písař Vratislav z Velešína.

„Důstojnosti, jste přece bratrem zesnulého hradního pána, měl byste to tedy vědět. Chtěl jsem to říci panu hofmistrovi nebo pánu z Vartemberka, ale vy mi jaksi připadáte vhodnější.“

Františkán se na písaře, vytáhlého mladého muže s tváří poďobanou od neštovic a rezavou bradkou, vlídně podíval.

„Co máte na srdci, pane písaři?“

„Je mi to krajně nepříjemné, ale chci vás ubezpečit, důstojnosti, že na tom opravdu nenesu žádnou vinu.“

„Tak už mi, pro všechny svaté, řekněte, co se děje!“ vyzval ho netrpělivý Blasius.

„Ztratily se. Ztratily se ze zamčené truhlice a vím dobře, že klíč jsem měl v úschově já sám. Nosím ho na krku, račte se, prosím, podívat, tady na té šňůrce…“ Písař Vratislav sáhl pod kabátec a ukázal nevelký klíč, který mu opravdu visel na krku.

„No dobrá, povězte mi už konečně, co se ztratilo.“

„Obě dvě,“ vyhrkl písař. „Nevím, jak se to stalo.“

„Které obě dvě?“

„Poslední vůle, závěti, testamenty. Jak testament pana Jindřicha III. z Rožmberka, tak testament jeho otce Oldřicha I. z Rožmberka!“

„Díval jste se pořádně?“ Blasius se přitom podezíravě podíval na písaře.

Vratislav jen bezmocně přikývl.

„Tvrdíte, že jsem první, komu jste to přišel oznámit.“

„Ano,“ písař měl slzy na krajíčku. „Pro lásku boží, co teď se mnou bude?“

„Co by? Dědictví mladého pána Oldřicha z Rožmberka je nesporné. Na to nejsou potřeba žádné doklady, tak se nemusíte příliš trápit.“

„Ale pan vladař k testamentu ještě nadiktoval dodatky. Bez nich je bezcenný.“

„Jak to bezcenný? Bude prostě dědit jen Oldřich, který na to má beztak jako jediný syn nárok.“

„Vy mi nerozumíte, důstojnosti. Nezapomeňte, že mladý pan Oldřich není zletilý a pan vladař mu jmenoval poručníky.“

„Asi jim důvěřuje,“ odbyl písaře Blasius. Chápal sice, že ztráta hned dvou testamentů je přinejmenším poněkud zvláštní, ale v jeho očích to zase nebyla žádná velká tragedie. Univerzálním dědicem se tím pádem stává jen Oldřich a jeho matka jistě už dohlédne, aby poručníci vykonávali svou správu, jak se patří. Rožmberk byl v Čechách asi nejbohatší hned po králi a jak Čeněk z Vartemberka, tak Jindřich z Kravař si jistě jako poručníci z jeho majetku něco urýpnou pro sebe. Tak to prostě chodilo a chodí a bylo by zbytečné se nad tím nějak pohoršovat. A jestli hodlal Jindřich z Rožmberka dodatečně obdarovat nějaký klášter nebo špitál, ať si teď rozhodne vdova.

„Už se tím netrapte,“ konejšil františkán písaře. „Raději to běžte ohlásit panu hofmistrovi Hynkovi z Podolí. To je slušný člověk, jistě vám hlavu neutrhne…“

Vratislav se teď rozeštkal naplno. „Ale paní Alžběta…“ naříkal a nebylo mu valně rozumět. Mnich pochopil, že nešťastný písař má zjevně strach z vdovy, která se nyní stala vládkyní celého rožmberského panství, ale ten večer bezprostředně po smrti svého nevlastního bratra neměl náladu na to, aby někoho utěšoval. Sám se nabídl, že bude od půlnoci do rána bdít u těla zesnulého, které bylo zatím uloženo v otevřené rakvi v hradní kapli svatého Jiří a svaté Kateřiny. Do půlnoci se měl u mrtvého Rožmberka modlit hradní kaplan Zachariáš. Rozhlédl se po prosté komnatě, která mu byla vybrána k přenocování. Ty lepší pokoje si samozřejmě zabrali poručníci malého Oldřicha Čeněk z Vartemberka a Jindřich z Kravař, rakouský host Fridrich ze Starhmeberga, jeho paní Otýlie z Halsu a další vznešené návštěvy, které se sjely k Jindřichovu úmrtnímu loži v naději, že třeba také jim z dědictví druhého nejbohatšího muže Čech něco ukápne. Na Blasia, třebaže byl Jindřichovým bratrem, zbyla jednoduchá komůrka s úzkým ložem a malým okénkem do hlubokého údolí Vltavy, jaká by se hodila leda pro služku nebo obyčejného zbrojnoše. Blasius tušil, že v tom měla prsty sama hradní paní, která ho nesnášela, ale nijak se tím netrápil. Ostatně z františkánských klášterů byl zvyklý na ještě menší pohodlí, častokrát mu tam okno zakrývala obyčejná blána a nikoliv skleněné terčíky, jako zde.

Sotva vypakoval nešťastného písaře, rozhodl se, že se porozhlédne po něčem k večeři. Hradní jídelně s malovanými stěnami a klenutým stropem zdobeným loveckým výjevem se raději vyhnul. Dovedl si představit, že teď tu panuje okázale truchlící paní Alžběta utěšovaná urozenými hosty v čele s bratrem Jindřichem z Kravař a dalším poručníkem Čeňkem z Vartemberka. Co by tam tak asi dělal on, obyčejný řeholník žebravého řádu a kazatel od svatého Štěpána na Novém Městě pražském? Všichni by se na něj dívali skrz prsty jako na jim rodem nerovného bastarda. O takovou pozornost Blasius rozhodně nestál. Minul jídelnu a nahlédl do hradní kuchyně. Kuchař Šebek, který tu vládl, měl nápadně zarudlé oči a bylo opravdu těžko uhodnout, zdali od pláče za právě zesnulého pána, nebo od páry, která se valila z velkých kotlů.

„Přejete si důstojnosti?“ oslovil Blasia, sotvaže ho spatřil ve dveřích. Františkán si povzdechl a zálibně pohlédl na mísu plnou jelítek. Kuchař si jeho pohledu všiml a hned ho povzbudil: „Jen si vezměte a neostýchejte se! Vždyť jste tady vlastně doma.“

„Teď už ne,“ hořce se usmál Blasius. „Však uvidíš, jak mě hradní paní brzy vypakuje, když je bratr po smrti.“

„To si nemůže vůči vám dovolit. Jste přece také pán z Růže, i když z nemanželského lože.“

„Pán z Růže jsem byl pro Jindřicha. Pro paní Alžbětu jsem míň než psí lejno, milý Šebku. Nemáš tam hlt vína?“

„Jen si poslužte tady z toho měděného džbánu. Měl jsem ho odnést do jídelny, ale panstvu naliji jiné víno. Však rýnského jsou tam ještě tři sudy.“

„Díky, Šebku. Nebožtíka se sluší zapít dobrým vínem.“

Mladá nazrzlá kuchtička, která vařečkou míchala masovou kaši, se uchichtla.

„Že se nestydíš, Eliško, smát se v den, kdy náš pán zemřel!“ napomenul ji kuchař Šebek a kuchtička honem sklopila hlavu. Blasius si uvědomil, že za jiných okolností by ji vzal za bradu, pohlédl do očí a utrousil cosi o její kráse, ale ten večer po bratrově smrti na to jaksi neměl chuť.

„Hola, Šebku, Eliško a vy ostatní,“ oslovil osazenstvo kuchyně, „napijte se se mnou za šťastnou cestu duše mého bratra na nebesa!“

„Rádi, důstojnosti,“ vyhrkla honem kuchtička a rychle si nalila do kameninového hrnečku. Ostatní v kuchyni ji trochu váhavě napodobili.

„Co je to tady? Šebku, kdo nám dělá z rožmberské kuchyně krčmu?“ ozvalo se přísně ze dveří za Blasiovými zády. Františkán se otočil a spatřil širokou vousatou tvář hofmistra Hynka z Přídolí.

„Snad nebude tak zle, hofmistře. Za to mohu já,“ ozval se Blasius.

„Ach, promiňte, nevšiml jsem si vás, důstojnosti,“ zamumlal omluvně hofmistr. „Já jen, že paní Alžběta…“

„Paní Alžběta, paní Alžběta!“ zvolal pohoršeně františkán. „Zdá se mi, že na Krumlově začínají smutné časy.“

„Ba, máte pravdu, ale to si můžeme říci jen tak mezi sebou. Běda, kdyby nás někdo zaslechl,“ povzdechl si hofmistr.

„Koho máš na mysli, Hynku?“ otázal se Blasius a podal hofmistrovi plný pohár vína.

„Raději nebudu jmenovat. Někdy i stěny mívají uši. Říká se, že jeden pan Jindřich nám umřel, druhý teď za mladého pana Oldřicha bude vládnout.“

„Pán z Kravař? Prý je to viklefista a velký ctitel mistra Jana z Husince, zastánce chudých.“

„Jenže pán z Kravař si z toho bere jen to, že chudá má být církev a její majetek mají spravovat urození páni,“ zašklebil se hofmistr.

„Velmi trefně řečeno,“ přikývl Blasius. „Nenavštěvoval jsi, Hynku, pražské vysoké učení?“

Hofmistr na jeho otázku neodpověděl, jen svěsil hlavu a omluvně prohlásil: „Půjdu se raději podívat na naše panstvo, zda něco nepotřebuje. A vás, důstojnosti,“ nečekaně uchopil františkána za ruku, „tady na Krumlově vždycky rád uvidím.“

V hradní kuchyni bylo stále co dělat, práce se tady nikdy nezastavila. Pro panstvo se připravovalo vždy více pokrmů, sotva se sklidilo ze stolů, bylo nutné umýt nádobí, a když byla práce hotová, vařilo se nanovo. V noci se zadělávalo těsto na chleba, placky, calty a koláče a ještě za tmy se začínalo péci. V peci nikdy nesměl vyhasnout oheň, byť se v průběhu dne většinou jenom udržoval. Už za Oldřicha I. z Rožmberka, otce právě zesnulého Jindřicha III., se pro hrad přestal nakupovat chleba od pekařů na Latránu, byť tady bývaly hned tři pekárny. Hrad tehdy procházel rozsáhlou přestavbou a tehdejší hlavní kuchař si vymohl, že při této příležitosti byla postavena také velká pec na chleba, calty, koláče a preclíky. Protože obyvatelé hradu, pokud nebyl přítomen větší počet hostů, nedokázali tolik chleba a pečiva sníst, prodával se jeho přebytek na tržišti ve městě na druhé straně řeky. Místní i latránští pekaři sice brblali, ale proti rožmberské vrchnosti nic nepořídili. Co víc, místní hospodyňky a hostinští dokonce tvrdili, že hradní chleba je nejchutnější, a to ani nemluvě o hradních preclících slazených medem. Ty byly jednoznačně považovány za největší pochoutku v kraji.

Blasius se posadil v kuchyni do kouta, popíjel víno, zajídal ho chutným sýrem a pozoroval kuchaře, kuchtičky a celý personál při práci. Pomáhalo mu to zapomínat na to, že jeho bratr Jindřich už není. Snad se s ním sejde někde tam na nebesích. Kdo ví? Však o tom bude mít dost času rozjímat, až se bude modlit u jeho těla v hradní kapli.

„Svatý Bože, kolik je hodin?“ polekal se náhle. „Abych nenechal kaplana Zachariáše příliš dlouho čekat.“

„Před chvílí právě odbíjeli půlnoc, důstojnosti,“ sdělil františkánovi kuchař Šebek. „Panstvo šlo už dávno na kutě.“

Blasius rychle vstal, setřepal drobky sýra ze své hnědé kutny a honem řekl: „Přátelé, Bůh žehnej vaší nekončící práci, ale já teď musím za svou křesťanskou povinností.“ Maličko se usmál na kuchtičku Elišku, ne příliš, ten večer, či spíše už noc, mu nijak do smíchu nebylo, a vyklouzl z kuchyně. Chodba byla ponořená do temnoty, jen za obdélníky oken se mihotala hvězdná obloha. Františkán chvíli rozvažoval, nemá-li se vrátit pro zapálenou louč, aby si posvítil na cestu, ale pak usoudil, že nemůže kaplana nechat déle čekat, ostatně znal chodby krumlovského hradu dobře, aby v nich mohl jít po paměti i potmě. Skutečně věděl, kde začínají schody, takže nezakopl a jistou nohou kráčel tmou slabě prosvětlovanou odleskem hvězd za okny. Dveře kaple byly otevřené a vnitřek zaplaven světlem vydávaným plamínky velkých hořících svící ve vysokých stříbrných svícnech rozestavěných kolem otevřené rakve. Jeho bratr tam ležel v černém sametovém kabátci, ruce sepjaté na hrudi a vypadal, jako by spal. Blasiovi připadalo, že se každou chvíli probudí a prohodí: „Co tady dělám? Koukej přinést nějaké dobré víno a přivést pěkné holky, ať nám tady není smutno.“

Jenže františkán dobře věděl, že Jindřich III. z Rožmberka už nikdy nic takového neřekne. Tohle vědomí mu znovu vehnalo slzy do očí. Rychle si je utřel rukávem svého hábitu, pokřižoval se a pohlédl na Zachariáše, který klečel před rakví a ani se po něm neotočil. Snad neusnul, napadlo Blasia a lehce ho uchopil za rameno. Kaplan se však vůbec nepohnul. „Asi ho to všechno zmohlo,“ usoudil Blasius a poklekl vedle něj. Sklonil hlavu a sepjal ruce ke zbožné modlitbě, ale sotva mumlavě odříkal první otčenáš, uvědomil si, že spící Zachariáš by měl alespoň odfukovat, možná dokonce pochrupovat, ale kupodivu žádné takové zvuky spáčů nevydával. Znovu se dotkl, tentokrát silněji, jeho ramene a kaplan se náhle bezmocně jako pytel mouky zhroutil pod katafalk s Rožmberkovým tělem.

„Omdlel,“ napadlo Blasia a rychle Zachariáše otočil tváří k sobě. Ve světle svící spatřil, že má doširoka otevřené oči a lehce zkřivené rty. „Bože, on je mrtvý!“ zvolal polohlasně a vší silou se pokusil otočit kaplana na záda. V té chvíli ucítil cosi nepříjemně mokvavého na svých rukách. Podíval se na ně a spatřil na prstech Zachariášovu krev. Františkán se polekal a začal si mrtvé tělo rychle prohlížet. Nemusel pátrat dlouho, už prvním pohledem zjistil, že v kaplanově širokém krku zeje velká příčná rána. Kdosi mu prořízl hrdlo.

Blasius vyskočil a vykřikl: „Vražda!“ Jeho zoufalý hlas se odrazil od klenutého stropu nevelké kaple a šířil se chodbami krumlovského hradu. Chvíli se nic nedělo, teprve když vyděšený františkán svůj hysterický výkřik zopakoval potřetí, ozvalo se otevírání dveří, rozčilené hlasy a dupot.

III.

První kupodivu přiběhl tlustý hofmistr Hynek z Přídolí a hned za ním purkrabí Chval a písař Vratislav. Na všech třech bylo patrné, že ještě nestačili neulehnout na lože, čemuž se v úmrtní den pána hradu nedalo divit.

„Co se stalo, důstojnosti? Proč tady kaplan tak divně leží?“ otázal se písař.

„Vždyť to vidíš, ne?“ osopil se na něho purkrabí. „Je dočista mrtvý,“ povzdechl si a Blasiovi se zdálo, jako by se mu ve tváři zračil údiv. Nebylo divu. Násilná smrt, zjevně vražda kněze krátce poté, co zemřel pán hradu, která se navíc stala na posvěcené půdě hradní kaple, byla něčím zcela nevídaným.

„Cožpak tady nejsou stráže?“ podivil se františkán, kterému se po prvním úleku už trochu ulevilo.

„Už jsem tady,“ ozval se za jeho zády vysoký a ramenatý hejtman rožmberských zbrojnošů Ondřej Krchlebec. Vousy měl rozježené a slámově žluté vlasy mu trčely do všech stran. Ve spěchu, s jakým uháněl do kaple, si ani nestačil k opasku připnout meč, odznak své funkce. „Co se stalo?“

„Kaplan Zachariáš je v Pánu,“ smutně prohlásil Blasius. „Někdo mu podřízl krk.“

„No to je nadělení,“ vyjádřil Krchlebec pocity všech přítomných.

„Jé, krev!“ vypískla kuchtička Eliška, která se sem přihnala celá rozpálená od pekařské pece.

„Ty tady nemáš co dělat! Koukej se vrátit do kuchyně,“ přísně ji napomenul purkrabí. Vzápětí se však zlomil v pase před jedním ze dvou poručníků malého Oldřicha, panem Čeňkem z Vartemberka. Pan Čeněk měl na sobě jen košili a žluté nohavice a zíval na celé kolo. Sotvaže viděl na podlaze ležet nebohého Zachariáše v krvi, hned začal všem přikazovat, co mají dělat. Blasius se zamračil. Ach, kdyby tady tak byl zástupce královského sudího a bývalý novoměstský rychtář Jakub Protiva z Protivce! Ten by nedovolil, aby si tady každý šlapal, jak ho napadne a každý se snažil poroučet. Protože se jednalo o násilný čin a vraždu k tomu, měl by mít v té chvíli zřejmě největší pravomoc Krchlebec jako rožmberský hejtman. Jenže ohledávat nebožtíka a místo činu a vyslýchat všechny přítomné chtěl i krumlovský purkrabí Chval z Chmelné a samozřejmě Čeněk z Vartemberka jako ten nejurozenější. O tom, že Blasius má nemalé zkušenosti z vyšetřování hrdelních zločinů, nikdo z přítomných neměl ani ponětí, ostatně sám františkán se svými zkušenostmi nijak neoháněl. Už smrt nevlastního bratra Jindřicha mu dala co proto, a teď ještě vražda hradního kaplana, který měl pověst slušného a nadmíru zbožného chlapíka. Ten že by někomu vadil? Blasiovi na tom nesedělo vůbec nic. „Stejně je to zvláštní,“ pomyslel si. „Nejprve někdo ukradne poslední vůli Jindřicha III. z Rožmberka a navíc ještě pergamen s testamentem jeho dávno zemřelého otce Oldřicha I. a pár hodin nato najde kaplana Zachariáše s podřezaným krkem.“