Jaroslava Černá

MIKULÁŠ, VÉVODA OPAVSKÝ

Hlas modré krve

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslava Černá, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6307-3

Příběh opavského vévody Mikuláše věnuji Augustinovi Karlu Andrlemu von Sylor, šlechtici duchem i rodem, zároveň s poděkováním za podklady a inspiraci.

J. Č.

Kapitola 1

26. srpna 1278

Bitva na Moravském poli

Skupina pěti mužů bez tváří se kolem mladého vévody Mikuláše semkla jako hladová smečka zuřivých psů. Škvírami v kovových přilbicích probleskovaly nevyzpytatelné pohledy, ve kterých touha po vítězství a zabíjení probudila divokost a potlačila všechny dobré lidské city.

„To je on!“ ozval se výkřik. „To je jeden z velitelů nepřátelského vojska! To pod jeho velením našlo smrt tolik našich statečných mužů!“ K nebi zamířilo ostří meče, matné a zahnědlé zaschlou krví padlých nepřátel po kruté bitvě.

V té chvíli Mikuláš vnímal pouze jediné – že není úniku.

Ale z čeho? Co se to jen stalo? Pátral v mysli, neschopný jediné rozumné úvahy. Skládal v hlavě desítky střepů rozbité paměti, až došel krátkým časem zpět k jedinému okamžiku. Zavřel oči, aby byl schopný si prokletou chvíli uvědomit, jenže sotva stiskl víčka, zalila všechno rudá barva, barva krve. Byla všude. Vpíjela se do vyprahlé země bitevního pole, rozlévala se kolem jako líná řeka a do jejího proudu vtékal potůček krve jasnější, zbytek života, který pomalu pohltila nahnědlá hustá hladina.

Mikuláš zanaříkal. Žoldáky jeho sten vyprovokoval k dalšímu vítěznému povyku. Své vítězství si vychutnávali.

„Přestaňte!“ okřikl zdivočelé muže někdo skrytý za jejich zády. „Copak víme, kdo je ten statečný velitel? Zajměte ho!“

Ruka vojáka připraveného dokončit zbabělou popravu ochabla, meč připravený zabít klesl k zemi.

Mladý vévoda ohrožení vlastního života nevnímal. V duchu se soustředil na pramen jasné krve, plné života a lásky. Teď pochopil, co nechtěl připustit. Vždyť to je krev jeho otce a krále Přemysla Otakara!

Život, který uniká z ran, jež utržil v nelítostném boji… V té chvíli bylo všude kolem hrozivé ticho. Mikuláš před sebou znova viděl, jak jeho statečný otec padá z koně, zasažený oštěpy a šípy, přesto s pohledem upřeným k nebi vstává a chystá se zemřít jako pravý král.

Pak ještě zahlédl, jak zesláblý otec a vladař s údivem hledí na zem nasáklou vlastní krví, zvedá hlavu a hrdě, z posledních sil hledí do očí blížící se smrti – Habsburkovi, který bez lítosti zvedá meč!

„Ne!“ vykřikl Mikuláš. Neměl sílu se dále vracet k okamžiku prohry vlastního otce, kterého nadevšecko miloval, který byl pro něho vším. Bolest z nečekané ztráty mladého muže úplně ochromila.

Proč jen jsem, otče, nezemřel společně s tebou, abych ti ulehčil poslední chvíle života na zemi?

Mikuláš otevřel oči, aby se mu už nevracela ta hrůzná podívaná, aby neviděl krvavou záplavu, která s sebou odnesla život jeho otce a krále. Moravské pole, poseté jeho padlými druhy, nebylo tak strašné, jako pohled na umírajícího otce.

Syn velkého krále cítil v srdci bolest a věděl, že ten zážitek si ponese životem navždy s sebou.

V té chvíli netušil, že kdyby snad více naslouchal, možná by rozeznal hlas, který zastavil ruku a meč nepřátelského vojáka, jenž se chystal i jemu zasadit poslední ránu. Kdyby dokázal myslet, možná by pochopil, proč je pro Habsburka lepší, aby jako syn krále přežil. Možná by pochopil víc…

Jezdec v sedle koně spokojeně sledoval dění na Moravském poli. Bojiště měl před sebou jako na dlani po celou dobu krátkého hrůzného odpoledne, protože si za své stanoviště vybral vyvýšeninu nad bitevním polem. Na blýskavém štítu šlechtice se skvěla čistotou pětilistá růže, znak rodu Vítkovců. A se stejně čistými štíty vyšli z boje i jeho muži. Jak by ne, když namísto pomoci svému králi jen lhostejně přihlíželi drtivé porážce českého vojska, které právem bojovalo za své babenberské dědictví, za vládu nad Rakousy a Štýrskem.

„Pane Záviši!“ Muž přijíždějící z ticha po bitvě zarazil klusajícího koně těsně před šlechticem. Nejprve lehce sklonil hlavu k pozdravu, pak se na něho zadíval samolibým pohledem. „Naše předpoklady se vyplnily, můj čas odplaty se právě naplnil a věřím, že i ty jsi s výsledkem bitvy spokojený.“

„Šš!“ sykl Záviš z Falkenštejna. „Mlč, pane Miloto, zbláznil ses? Nemůžeš přece dávat najevo radost nad porážkou vojska svého krále!“

„A nad jeho smrtí také ne?“ ptal se muž tlumeně, přivřel pátravě víčka a naklonil hlavu. „Oba jsme dosáhli toho, po čem jsme toužili, není to tak, pane Záviši?“ zazněla uštěpačná otázka.

„Je, ale nemusí o tom všichni vědět!“ zlobil se Záviš. „Tobě šlo snad jen o vyřízení osobních účtů, o pomstu za popravu bratra, zatímco já zde bojuji za vyšší cíle, za prosazení práv šlechticů části českých zemí.“

„Bojuješ?“ zaznělo pohrdlivě.

„Ech, zanechme sporů. Dobře víš, že právě naše neúčast v boji pomohla Habsburkovi vyhrát.“

„Tak, pane, nedovedeš si představit ten zaskočený výraz Přemysla Otakara, když zjistil, že mu má jednotka nepomůže.“ Milota z Dědic se nejprve spokojeně ušklíbl, vzápětí se mu před očima objevila tvář krále v okamžiku, kdy vycítil zradu. Pan Milota se zachvěl. Uspokojení z porážky českého vojska překryly nečekaně probuzené výčitky. V okamžiku, kdy král jemu, Milotovi z Dědic, spojenci a příteli, dával povel k útoku, byl on připraven vychutnat si svou chvíli pomsty. Vždyť mu král nechal setnout bratra! Jak rychle vládcové zapomínají na svá provinění! Vidí jen sebe a své cíle.

Tehdy nemohl pro bratra nic udělat a po celou dobu jen vyčkával – až do dnešního dne, kdy namísto toho, aby se svou jednotkou vyjel krále podpořit, obrátil se k němu zády. Provedl svůj čin zrady dokonale, nic nenechal náhodě. Pan Milota by mohl být spokojený, kdyby před sebou neviděl užaslou vladařovu tvář! Dosud vidí zaskočený, jasně čitelný výraz Přemyslovy tváře ve chvíli, kdy mu došlo, že zůstane bez pomoci a porážka je nevyhnutelná: Zradil tvůj bratr, zradil jsi i ty! Bůh vás potrestá!

Prvorozený syn krále Přemysla Otakara stál uprostřed bitevního pole a s neuvěřením sledoval, jak si najatí žoldáci vítězného Habsburka vybíjejí na raněných a padlých poslední vztek a nenávist. Jako by jejich touha zabíjet neměla konce. Nedaleko od něho, pouze pár kroků, leželo tělo otce. Mikuláš v duchu doufal, že se nikdo neodváží krále po smrti okrást, tak jak to viděl kolem. Jako supi strhávali vítězové poraženým mrtvým z krků zlacené i stříbrné talismany, většinou symboly s ukřižovaným Kristem, který je dnes zapomněl ochránit. Sám Bůh se k manželkám, milenkám a dětem padlých druhů otočil zády – budou prožívat stejnou bolest, jakou teď cítím já, pomyslel si Mikuláš a pomalu vykročil směrem k otci.

„Stůj!“ zaznělo varovně. „Ani se nehni!“

„Chci se jen rozloučit…“ Mikuláš se zarazil. Nemohu přece naznačit, že padlý král je můj otec. Na místě by mě zabili! Zavřel oči, ale hned je zase v hrůze otevřel. Krvavá záplava ve zjitřené mysli byla horší než všechna beznaděj kolem něho. Padl na kolena a sklonil hlavu. Už se nemohl dívat, ale také nedokázal zavřít oči.

Lhostejně naslouchal ruchu kolem sebe. Když po chvíli zjistil, že tělo otce zabalili do pláště a odnášejí ho pryč od ostatních mrtvých, alespoň trochu se uklidnil. Snad ho s úctou pohřbí, snad ostatky předají české královně a manželce Kunhutě a dá-li Bůh, bude se s ním moci rozloučit i Anežka z Kuenringu, králova celoživotní družka, milenka a moje drahá matka.

Když si Mikuláš vzpomněl na matku, neudržel slzy. Při představě, že jí někdo nešetrně sdělí výsledek bitvy, porážku vojska a smrt krále, sevřelo se mu srdce nesnesitelnou bolestí. Nikdo otce nemiloval tak, jako jeho matka. Nikdo! Ani druhá královna Kunhuta Uherská, kterou si otec vzal za manželku, mladá a krásná… Ano, měli se rádi, ale ten cit je s láskou krále k Anežce nesrovnatelný. Mikuláš věděl, že on, stejně jako jeho dvě sestry se sice narodili z velké lásky, ale ne z královského lože… V té chvíli se Mikulášovy zmatené myšlenky zastavily.

„Vstaň!“ probral ho výkřik a kopanec. A než se opravdu pokusil vstát na zdřevěnělé nohy, někdo mu přehodil přes hlavu provaz a zatáhl smyčku. V pudu sebezáchovy pevně lano chytil oběma rukama, aby se mu nezařezávalo do kůže na krku, a vrávoravě vstával.

Jsem tedy zajatcem Rudolfa Habsburského… honilo se mladému vévodovi hlavou. Ale proč mě nezabili jako ostatní? Buď vědí, že jsem synem krále, anebo…

„A nepokoušej se utéct!“ zazněl hrubý povel nad Mikulášovou hlavou a vzápětí odněkud z dálky: „Toho vězně musíte strážit jako oko v hlavě, nesmí se mu nic stát!“

Mikuláš zpozorněl. Ten stejný hlas, přikazující ostatním, zaslechl už podruhé. Kdo je to? Odkud ho znám? Pokusil se mírně zvednout hlavu. Trhnutí provazu v okamžiku omezilo jakýkoliv jeho další pohyb a navíc, neznámý s povědomým hlasem stál daleko za ním a dával si dobrý pozor, aby ho zajatec nezahlédl.

Pan Milota z Dědic věděl, že musí být opatrný. Mladý vévoda a syn krále nepotřebuje nic vědět o zradě, která srazila jeho otce Přemysla Otakara na kolena, byla příčinou porážky jeho vojska a smrti samotného krále. Proč by měl poznat právě mne, když za zradou stojí šlechtické rody z jižních částí českých zemí pod vedením vlivného Záviše?, položil si Milota v duchu otázku a pak už jen gestem naznačil, aby byl urozený vězeň odveden z bitevního pole a dopraven na místo určení.

Hladový, unavený a žíznivý mladík sotva vnímal okolí. Jeho oblečení pomalu hnědlo a hrublo zaschlou krví nepřátel, které v bitvě pobil. A možná právě to neomylné svědectví o jeho statečnosti dráždilo jeho průvodce a vyvolávalo k vězni nenávist.

„Dost!“ okřikl vojáky velitel, když urážky a kopance nebraly konce. „Copak jste nepochopili, že vězeň má pro nás cenu pouze živý? Neláká vás odměna za jeho bezpečné doručení?“

Mikuláš sice na řeči ani kopance nedbal, jedno ale konečně pochopil: Musí-li mne dovést živého, pak tedy znají mou cenu i původ. Pak tedy vědí, kdo jsem a kdo je… kdo byl můj otec.

V té chvíli se mu podlomila kolena a cítil, že ztrácí vědomí.

Nevěděl, za jak dlouho se probral, zda uplynuly hodiny nebo dny. Ale byl uložený na malém voze, pod hlavou hrst slámy, na sobě smradlavý plášť. Drkotání vozu náhle přestalo a Mikuláš uslyšel zurčení tekoucí vody.

Dělejte si se mnou, co chcete, pomyslel si a jako ve snu naslouchal příkazům. Slezl z vozu, nastoupil do vratkého člunu, a když překonali široký neklidný Dunaj, poslušně vystoupil na druhém břehu.

Tentokrát se situace změnila mírně k lepšímu. Než ho trhnutí provazu kolem krku donutilo nastoupit na další připravený povoz, dostal kus černého chleba a trochu vína bohatě zředěného vodou. Všechno jídlo bez rozmyslu zhltal a hned se cítil o poznání lépe.

„Kam mě vezete?“ ptal se tiše nejbližšího vojáka.

„Tam, kde za tebe dobře zaplatí,“ ušklíbl se zarostlý a špinavý muž. „Nastup!“ křikl, ale kopance si odpustil.

Mikuláš už nepochyboval, že jeho věznitelé vědí, koho zajali. Jejich chování se změnilo. Jde jim o výkupné! Možná mě dovezou domů, anebo k někomu z otcových přátel a spojenců, který za mě určitě dobře zaplatí a pak mi pomůže dostat se do Čech a do Prahy.

Dny ubíhaly, krajina kolem se pomalu měnila v rovinu. Mikuláš dostával pravidelně příděl chleba, sýr a ředěné víno.

A pak, jednoho pozdního odpoledne, zahlédl na kopci v dálce hradní sídlo, pevnost v uherském městě Vyšegrad.

Kapitola 2

Čechy, Praha

Mluv, pane,“ vyzvala královna Kunhuta rychlého posla z bojiště. Snažila se držet hlavu zpříma a ovládat třesoucí se hlas a rozechvělé nitro. Nemohla se vyhnout oficiálnímu oznámení výsledku bitvy, i když věděla, jaká zpráva se k ní ústy očitého svědka dnes dostane.

Před třemi dny se společně s abatyší františkánského kláštera Anežkou Přemyslovnou modlily v malé kapli za vítězství krále Přemysla Otakara a jeho šťastný návrat. I Anežka z Kuenringu, Otakarova láska a matka jeho tří nemanželských dětí, se k nim připojila, aby společně prosily Boha za králův život.

Jenže právě ve chvíli nejúpěnlivější modlitby měla abatyše vidění. Před dřevěným vyřezávaným křížem a se slzami v očích jim jemně sdělila, že král v bitvě na Moravském poli položil za svou zemi život.

Abatyše Anežka Přemyslovna je obdarovaná nadpřirozenými schopnostmi a ve svých viděních se nikdy nemýlí… Královna Kunhuta polkla. Dnes se tedy dozví skutečnost.

Bloudila pohledem po přijímacím sále. Potřebovala vědět, zda si i paní z Kuenringu přišla společně s ostatními vyslechnout zprávy rychlého posla.

Oči dvou žen se propojily v tichém souznění. Už dávno byly přítelkyně. Manželka krále Kunhuta Uherská a jeho celoživotní láska Anežka si před lety porozuměly ve společných zájmech a navíc – navzájem střežily svá tajemství.

Která z nás prožívá větší bolest? Promluvil ke královně pohled očí ztmavlých smutkem až z nejzazšího konce síně. Já jsem byla Otakarovou milenkou, ty jeho manželkou. Obě jsme mu porodily děti, ale jen ty jsi mu dala následníka trůnu. Anežka sklonila hlavu. O to těžší teď bude pozice královny vdovy. Tuší to Kunhuta? Tuší, co všechno se může stát? Vždyť české země zůstaly bez krále a malý Václav, dědic Otakarovy koruny, je ještě dítě.

Anežka si uvědomila, že je brzy ptát se, jak se královna Kunhuta zachová. Bude nutné vyčkat na požadavky vítěze bitvy – Rudolfa Habsburského a jeho spojenců.

Když posel špatných zpráv dokončil popis prohrané bitvy, zavládlo v síni napjaté ticho. Královna vdova sebrala všechny síly, povstala z trůnu a pronesla: „Budeme vládnout a rozhodovat v zájmu českých zemí. Václav, syn krále Přemysla Otakara, je právoplatným následníkem trůnu…“ mluvit dále neměla sílu.

„Slyšelas, Anežko, co zaznělo síní, když jsem se pokusila alespoň něco povzbudivého říci?“ ptala se královna přítelkyně, když navečer konečně osaměly a hledaly slova útěchy po těžkém dni.

„Ano, Veličenstvo,“ kývla Anežka. „Vlna nevole se nedala přehlédnout. Ale nemyslím, že by v tom bylo něco proti tvým slovům. Zpráva o porážce krále a jeho smrti, myslím, všechny zaskočila a děsí je temná budoucnost českých zemí bez pevného vladaře. Tvůj syn Václav ještě vládnout nedokáže a kdo udrží klid v zemi, když šlechta na jihu má volné ruce a začne prosazovat pouze vlastní zájmy?“

V komnatě se rozhostilo napjaté ticho. Královna hned pochopila, koho především má Anežka na mysli, kdo v posledních letech proti Přemyslově pevné vládě nejvíce vystupoval, dával otevřeně najevo odpor a nevoli proti omezování práv šlechtických rodů.

„Anežko,“ Kunhuta se vysíleně posadila. „Ty jediná víš, že mě Záviš z Falkenštejna před odjezdem do bitvy navštívil a vyznal se ze svých citů. Ale nevěřím… doufám, že by nebyl schopen krále zradit. Nemůže být tak podlý, vždyť mě přece miluje!“ Královna schovala obličej do dlaní. „To by zradil i mě, královnu!“ dodala tlumeně.

Ale zbavil by se silného panovníka, který je šlechtě trnem v oku, pomyslela si Anežka, jen nahlas nic neřekla. Nechtěla nešťastnou královnu ještě více ranit. Věděla, že Kunhuta šlechticův cit opětuje už léta, ale nikdy přítelkyni neprozradila jediným slovem, protože k milostným schůzkám mezi zamilovanými nikdy nedošlo. Nevěry vůči Otakarovi by se královna nikdy neodvážila. A za to, že poklesek lásky své královny nikdy neprozradila, mohla žít Anežka u dvora se svými dětmi a být tak svému králi neustále nablízku.

„Někdy je pouto společně sdíleného tajemství silnější než cit lásky,“ pronesla nahlas, aby dala královně najevo svoji podporu a vyjádřila pochybnost nad šlechticovými úmysly.

„Nikdy neuvěřím, že by Záviš svého krále zradil! Nikdy!“ vykřikla Kunhuta a rozplakala se.

Vyšegrad

Malé okénko vysoko u stropu zatuchlé kobky přitahovalo pohled urozeného vězně dnem i nocí. Mikuláš hleděl na nepatrný kousek světla i světa a v duchu přemýšlel, co se tam venku, kam on nedohlédne, asi děje. Nejhorší pro něho byla neustálá únava z nevyspání. Nedokázal zavřít oči, protože hned když mu spadla víčka, zalila všechno nejdříve rudá záplava a pak houstnoucí nahnědlá hladina, vyčkávající na čerstvou krev. V tom okamžiku musel oči rychle zase otevřít. Neunesl obraz vyrytý do duše na živou krev svého otce. Věděl, že hledí na symbol otcovy smrti a toho bolestného zážitku se nedokázal zbavit.

V tom odtékajícím prameni jasné krve ztrácel všechno, co pro něho otec znamenal. Od dětství mu byl oporou, od jinošských let příkladem, jak se má chovat a jednat opravdový muž. Odmalička věděl, že jeho otec je panovníkem české země, ale také věděl, že on nikdy trůn po otci nezdědí. Nemůže. Nenarodil se v královském loži, ale z lásky… Co je víc?

Otec ho učil hrdosti na svůj původ, pasoval ho na rytíře a udělil mu titul opavského vévody. Co více mu mohl dát? Vychovatelé mu dali vzdělání, vycvičili ho v boji s dřevci i mečem, aby dokázal bojovat za pravdu, za svou zemi a svěřené statky. Dokud stál otci po boku, nic se mu nemohlo stát. Byl pod ochranou krále.

Ale teď?

Mikuláš zíral na malý obdélník světla u stropu a přemýšlel. Co se to stalo? Co bude dál? Jak dlouho budu zavřený v tmavé kobce? Jak dlouho bude mým ložem hromada zatuchlé slámy a ubohá strava? Ty myšlenky v mladém vévodovi vyvolaly úplnou beznaděj. Cítil, jak mu hoří tělo, jak mu na čele a skráních vystupuje chladný pot. A s úlevou přivítal poznání, že když ztrácí vědomí a v horečkách usíná, krvavá záplava se neobjevuje.

Zato z hloubky mysli se mu stále vynořovala něžná tvář jeho Mariany. Dívky, se kterou v předvečer odjezdu do bitvy strávil noc v zahradách kláštera. Byla tak něžná, tak oddaná jejich lásce, až to Mikuláše ve vzpomínce zabolelo u srdce.

„Vrátím se k tobě, neboj se,“ zopakoval v duchu slib, jako tehdy před ranním rozbřeskem, než se rozloučili. V dlani cítil hebké zlaté vlasy, když ji naposledy pohladil a setřel slzy. V duchu se pohyboval na pokraji příjemných vzpomínek a snění, přitom jasně věděl, že kdyby usnul, pohltila by ho pachuť krve.

Potom tedy nespím, jen se propadám někam, kam hrozná a bezvýchodná přítomnost nemá přístup… napadalo Mikuláše. Jak to, že otec nečekaně prohrál bitvu, která měla tak jasný výsledek?, honilo se mu hlavou, když upadal do stavu zvláštního horkého snění… Proč nepomohly povolané jednotky spojenců, šlechticů z Čech, které měly zasáhnout v pravou chvíli… Vždyť nikdo z nich se k otci nepřidal… Mikuláš horečnatě přemýšlel. Muselo dojít k něčemu nečekanému! Otce musel někdo zradit! To náhlé a neuvěřitelné poznání uvrhlo mladíka do ještě větší beznaděje a on, aniž by si to uvědomoval, chvílemi ztrácel v horečkách vědomí.

Po několika dnech

„Dobré ráno, jak ses, pane, vyspal?“

Mikuláše probral příjemný dívčí hlas. Když nad sebou uviděl andělskou tvář orámovanou vlasy barvy medu lesních včel, nejprve si myslel, že už je na onom světě.

„Kde to jsem?“ zamumlal a rozhlížel se kolem sebe. Nemohl uvěřit tomu, co vidí. Pohodlně zařízená komnata, prostorné lože s přikrývkami a usměvavá dívka, otírající mu upocený obličej.

„Kde bys byl,“ pokrčila jeho ošetřovatelka mírně rameny. Jsi ve Vyšegradu, v hradní pevnosti. A byl jsi velmi nemocný.“

„Já a nemocný?“ tápal Mikuláš v paměti, ale najednou si vzpomněl. „Zavřeli mě do sklepení… Byl jsem vězeň!“

„To ještě pořád jsi, pane vévodo. Jen tvé chatrné zdraví přesvědčilo mého otce, aby tě přestěhoval do příjemnějších komnat.

„Kdo je tvůj otec? A kdo jsi ty?“

„Máš mnoho otázek, pane vévodo,“ usmála se dívka. „Ale budiž, můj otec je Menhart, gorický a tyrolský hrabě. A já…“ dívka se na malou chvíli zarazila. Nechtěla o sobě prozradit nic důležitého. „Já jsem Alžběta,“ dodala pak krátce a zvedla se ze židle od Mikulášova lože. „Vidím, že už je ti lépe. Potřebuješ teď pořádnou koupel, káď horké vody a nové šaty.“ Otočila se k odchodu a byla pryč. Za dveřmi vydechla. Bože můj, čím mě ten mladý šlechtic tak okouzlil? Páchne potem a vězením. Zarostlý je jako medvěd a hubený, až by nad ním člověk plakal. Ale přesto má v sobě něco pro ženu velmi přitažlivého.

„Postarejte se o pana vévodu!“ přikázala služebným. „Hlavně ať má pořád dostatek výživného jídla.“ Alžběta, manželka Albrechta Habsburského, vyplašená ze svých pocitů, rychle odcházela chodbou hradu do svých komnat. Rozhodla se dohlížet na mladíkovo zdraví a pohodlí, ale do budoucna se setkání s ním raději vyhýbat.

„Hrabě Menhart?“ pronesl nahlas Mikuláš, když osaměl. Vždyť to je jeden z otcových úhlavních nepřátel, spojenec císaře Rudolfa. Jeho jednotky proti nám bojovaly na Moravském poli! Alžbětin otec je tedy můj nepřítel a Alžběta je dcerou muže, který mi možná zabil otce! Jsem tedy v rukou úhlavního nepřítele.

Tok Mikulášových myšlenek přetrhlo smělé zaklepání. „Koupel je, pane, připravena,“ usmívala se na mladíka jedna z komorných, i když odmítl její nabízenou pomoc a sám se odhodlal po několika dnech vstát z lože.

Co se asi děje v Čechách? Ví už matka a královna Kunhuta o kruté porážce a smrti otce? Napadlo Mikuláše, když se s úlevou ponořil do voňavé bylinné koupele. A ví o možné zradě, která byla příčinou tragického konce krále? Vždyť ti, kteří zradili, teď budou ovlivňovat dění v zemi a život obou žen. Co proti královně a malému Václavovi bez silného manžela a otce po boku podniknou?

Mikuláš slastně přivřel oči, ale hned je zase musel otevřít. Rudá záplava se mu znova rozlévala pod víčky a naplnila jeho nitro novým zoufalstvím.

Kapitola 3

Pražský hrad

Kunhuta seděla strnule v pohodlném křesle a úporně přemýšlela, co podniknout.

„Nikdo mi neporadí,“ zašeptala a zavrtěla mírně hlavou. Šum na Hradě, v kuchyních i chodbách dávno utichl. O to více se královna cítila osamělá. Musím se rozhodnout sama, nikomu ze šlechticů nemohu věřit. Najednou se ukazuje, že všichni měli s králem nevyřízené účty, že všechny omezoval v jejich právech. Otakarovi urození odpůrci se vrhli na královské statky jako smečka nenasytných psů a ohněm i mečem jdou za svou pomstou a sobeckým ziskem. „Jak mám zemi pomoct? Jak udělat pořádek?“ promluvila nahlas a vstala z křesla. Najednou ji napadla spásná myšlenka. „Ota Braniborský!“ vyjelo z ní náhle. Jak jsem mohla zapomenout, že právě jemu svěřil Otakar v případě své smrti poručnictví nad malým Václavem. Ten nám pomůže, ten by přece mohl jednat v zájmu svého svěřence a tedy i v zájmu země. Královna se posadila ke stolu, připravená listem pozvat na pomoc právě Otakarova synovce.

Nad ránem, ještě před rozbřeskem, vyrazila k Otovi Braniborskému z Hradu rychlá jízda a královna Kunhuta si vydechla. Jenže se nestačila ani uložit na lože k alespoň krátkému spánku, když se ohlásil posel.

Tak časně ráno? Pomyslela si královna a obávala se špatných zpráv. „Přijmu ho,“ oznámila stručně a zamyšlená vyčkávala pouze okamžik.

„Veličenstvo!“ Poklekl před ní na kolena uřícený muž. „Vítkovci srovnali se zemí klášter Zlatou korunu, chystají se prý útočit na České Budějovice. Pánové ze Žamberka se zmocnili Tachova a i další šlechtické rody se chystají k vyřizování starých účtů a křivd na svých majetcích.“ Muž nechal hlavu skloněnou. Zaskočená královna ho beze slova propustila. Udělala jsem dobře, když jsem si pozvala na pomoc Branibora. Sama bych zmatky a boje v zemi nedokázala zastavit.

Mocní šlechtici využili smrti svého silného krále a vzali spravedlnost do svých rukou. Nemohou bojovat proti vladaři, budou tedy bojovat mezi sebou o všechno, kde Otakar v minulosti převzal vládu a připravil je o državy a majetky. To se dalo čekat. Královně se na tváři objevil hluboký smutek. A jako první se perou o svou kost Vítkovci, jistě v čele se Závišem. Vždyť mi to před bitvou naznačoval, tak proč se tomu divím? Jestli opravdu i on krále zradil a přivedl ho tím na smrt… Jak jen se zachovám? Kunhuta skryla tvář do dlaní. Tak moc šlechtice milovala a tak moc se té nesmyslné lásce bránila. Jenže král je mrtev… a já jsem volná! Uvědomila si vzápětí.

Ale copak mohu dát najevo přízeň muži, který zradil vlastního krále? Kdo jednou zradil… Kunhutě se vybavila Otakarova slova. Jak ten nenasytné a panovačné Vítkovce nesnášel!

Konec září 1278

Královna stála v úžasu u okna své komnaty, ale slunečné dny přicházejícího podzimu nevnímala. Třásla se vztekem.

„Co jsem to, Anežko, udělala!“ Zoufale se otočila k přítelkyni, pohled plný hněvu. „Požádala jsem Otakarova synovce Otu Branibora o pomoc, a on vtrhne do naší země, jako by mu patřila. Nepřikázala jsem mu plenit vesnice, města a kostely, prosila jsem o podporu. A on, od doby co projíždí českou zemí, dává najevo svou sílu a moc, drancuje, vypaluje a zabíjí.“ Kunhutě vyhrkly z očí slzy vzteku a lítosti. „Vždyť on nakonec zaútočí na samotný Hrad a pro svou vládu je schopný nechat mě uvěznit!“