Jan Bauer

SMRT NA JAZYKU

V tajných službách Otce vlasti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2013

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5969-4

Motto

Dopustíte-li se hříchu, ať vaše duše cítí lítost nad vaším životem, dokud se neutečete k prameni zbožnosti a milosrdenství. Jakkoliv je lidské hřešiti, přece je ďábelské ve hříchu setrvávat.

Karel IV., císař římský a král český

…Ještě větším úskalím tkvícím v samé podstatě historických záznamů je přemíra negativ, což je disproporce pramenící z toho, že se dochovaly především zprávy o všem špatném – o pohromách, bídě, křivdách a rozbrojích. S historickými zprávami je to jako s denním tiskem. O tom, co je normální, se nepíše. Dějiny stojí na dokumentech, jež se dochovaly, a ty většinou pojednávají o válkách, katastrofách, zločinech a společenských nešvarech, neboť o těch se hovoří všude, ať již v záznamech ze soudních pří, ve smlouvách, nářcích moralistů, literární satiře nebo papežských bulách. Žádný papež nikdy nevydal bulu, která by něco schvalovala.

Barbara W. Tuchmanová, americká historička

Léta od narození Ježíše Krista 1350

I

Výstavné průčelí hostince U Červeného kola na lineckém rynku budilo důvěru už na první pohled. Bylo znát, že patří jednomu z nejbohatších měšťanů, který si může dovolit zdobené mříže na oknech a na fasádě fresky zpodobňující zbožné výjevy z Nového zákona, jako třeba putování tří králů, vzkříšení Lazara a vyhánění kupčíků z chrámu mladičkým Ježíšem. Dominikán Pavel si se zalíbením prohlédl průčelí domu, za který by se jistě nemusela stydět ani Florencie nebo Bologna, předal uzdu svého vraníka ochotnému čeledínovi a prošel pod velkým červeně nalakovaným loukoťovým kolem, které na mosazném řetězu viselo nad vchodem do lokálu. Ani vnitřek hostince ho svou úhledností nezklamal. Rozlehlá, čistě vybílená místnost měla černě natřený trámový strop, pod nímž byly do čtverce sestaveny dubové stoly pokryté plátěnými ubrusy a podél nich stály dlouhé lavice bez opěradel, zčásti zaplněné hlučícími hosty.

„Budete si přát, důstojný otče, něco k jídlu?“ oslovil německy Pavla vypasený chlapík s vodovýma očima a baňatým červeným nosem. Bradu měl sice hladce oholenou, zato ozdobenou velkou ohyzdnou bradavicí, z níž trčely tři štětiny.

„Milý synu, držím půst, a proto se spokojím s jáhlovou kaší,“ odvětil skromně Pavel a očima hledal volné místo, kam by se posadil.

„Když dovolíte, důstojný otče,“ zadrmolil ochotně hostinský, který si všiml dominikánova pohledu, „tady v koutě u zdi je místo, kde nebudete rušen. Smím vám nabídnout víno?“

Pavel se na něj podíval, mírně se usmál a škádlivě mu zahrozil prstem: „Odstup, satane! Řekl jsem přece, že držím půst.“

„Ach, promiňte, důstojný otče. Já už jsem tak zvyklý…“

„Tak si odvykni, můj synu,“ zamračil se Pavel a usedl na lavici do kouta. Měl odtud pěkný výhled po lokále a mohl pozorovat, jak se tu vybavují kupci a další hosté, které podle zaprášených plášťů odhadl na zbožné poutníky vracející se z Říma, kde si byli vyprosit papežské požehnání v letošním jubilejním milostivém roce. Pravda, papež Kliment VI. se sice nehnul z Avignonu a nevyhověl žádostem tisíců věřících včetně slovutného básníka Petrarky, aby znovu přenesl své sídlo do Věčného města, nicméně vyhlásil při příležitosti dosažené poloviny století milostivé léto spojené s otevřením jinak zazděných Svatých dveří baziliky svatého Petra. Právě tyto Svaté dveře měly prý být onou Zlatou bránou, jíž o Květné neděli vjel na oslíku do Jeruzaléma Ježíš Kristus. Proslýchalo se, že tuto bránu přivezl do Říma císař Vespasian poté, co římské legie v roce 70 od narození Ježíše Krista židovskou metropoli dobyly. Všeobecně se věřilo, že každému, kdo Svatými dveřmi projde, se dostane odpuštění všech hříchů, byť i těch nejhroznějších a nejodpudivějších. Však právě proto byly stále zazděny, aby to hříšníci neměli tak snadné. Pouze o papežem výjimečně vyhlášeném milostivém létě mohla být příčka z cihel uvnitř dveří probourána a dveřmi se dalo opět procházet. Po pravdě řečeno každý, kdo je spatřil, byl překvapen, že v Jeruzalémě měli tak malou bránu. V každém případě však zřejmě stačila k tomu, aby jí projel Ježíš na oslíkovi doprovázen svými učedníky a také svatou Máří Magdalénou a s tím se církevní otcové spokojili. Vždyť právě nevelký rozměr Svatých dveří se jim zdál být zárukou jejich schopnosti smazávat hříchy. Však právě kvůli tomu se kdekterý hříšník dychtivě hrnul do Říma k velké radosti zdejších hostinských, krčmářů, vinárníků, kramářů, obchodníků, prodavačů svatých ostatků a památečních cetek, ale také prostitutek a zlodějů. Pro ně nastávaly skutečné hody. Jen považte, že do Věčného města přišel takový vyjukaný zbožný venkovánek odkudsi ze Saska nebo dokonce až ze Slezska, který neměl ani ponětí, jak to tady chodí. První hostinský ho obral o polovinu jeho celoživotních úspor a nějaká páchnoucí Dorota nebo šikovný poberta o zbytek. A to ještě mohl být rád, že ho ráno nenašli bradou vzhůru ve vodách Tibery!

Pavel dojedl svou jáhlovou kaši, zapil ji číšnicí donesenou vodou ze studny na dvoře hostince, položil na stůl několik měděných mincí a vydal se přes rynek ke kostelu svatého Martina, aby se tu pomodlil. Tlustý hostinský shrábl mince do svého kapsáře a chmurně se za ním díval. „Takových hostů víc a mohu to tady zabalit,“ povzdechl si polohlasně pro sebe.

Jeho tichou úlevu zaslechl kostnatý chlapík se snědou tváří, rozčepýřenými černými vlasy a pichlavýma tmavohnědýma očima. „Opatrně na jazyk, příteli,“ napomenul tlouštíka s bradavicí. „Ten dominikán je nepochybně úředníkem Svaté inkvizice.“

„Jak to víte?“ polekal se hostinský.

„Co měl k jídlu? Jáhlovou kaši? Pak se nemohu mýlit. Tahle skromnost a důsledné dodržování půstu je pro inkvizitory příznačná. Několik jsem jich poznal a nepřál bych nikomu se jim dostat do drápů.“

„Vážně?“ vylekal se tlouštík a podezíravě se na černovlasého muže podíval. Něco se mu na něm nezdálo. Vypadal jako ďábel, alespoň tak si ďábla představoval. V kostele svatého Martina byl na zdi jeden takový vymalován. Ale tam ně něj šlapal archanděl Gabriel a mával přitom plamenným mečem. Naštěstí tomu podezřelému černovlasému chlapíkovi chyběly rohy, jedno kopyto a ocas. Ale i tak měly ty jeho rozcuchané vlasy, pichlavé hnědé oči a vyzáblý, nápadně snědý obličej v sobě cosi vyvolávajícího úzkost a mrazení v zádech. Hostinský si uvědomil, že si ho dříve v lokálu vůbec nevšiml. Vypadalo to, jako by právě teď přiletěl rovnou z pekla.

Černovlasý kostnatý chlapík se od něho odvrátil a jakoby v zamyšlení poznamenal: „Co nebo koho tady vlastně hledá?“

„Kdo?“

„Ten inkvizitor přece.“

„Třeba to není inkvizitor,“ namítl opatrně hostinský. „Třeba je to obyčejný řeholník řádu dominikánů.“

Černovlasý chlapík ponechal jeho námitku bez odpovědi. Jenom pokrčil rameny a vrátil se ke stolu k ostatním poutníkům. Hostinskému to nedalo, přispěchal za ním a s přehnanou úslužností se ho zeptal: „Co vám mohu nabídnout?“ Životní zkušenost ho naučila, že úslužnost v pravou chvíli se vždycky vyplatí. Ale než stačil černovlasý muž odpovědět, ozvaly se ze všech stran žádosti o další korbel piva nebo o kalíšek vína. Jen ten, koho se ptal, se kupodivu vůbec nevyjádřil a svýma tmavohnědýma očima si hostinského výsměšně přeměřil. Alespoň to tak zdánlivě vypadalo. Tlouštík se otřásl a rozhodl se, že už ke stolu poutníků nepůjde a pošle tam raději některou z číšnic. Možná to není ďábel, ale rozhodně s tím cizím černovlasým chlapíkem nechce mít nic společného. Vykročil směrem ke kuchyni, kde se nad otevřeným ohněm připravovaly večeře.

„Hej, Julie, vezmi si na starost stůl těch zbožných poutníků. Mám dojem, že mají pořádnou žízeň.“

Asi sedmnáctiletá blondýnka s mírným předkusem a pihovatými tvářemi jen poslušně odpověděla: „Ano, pane.“ Třebaže byla v hostinci nová, věděla, že hostinský Martin Wassermann je všemi vážený linecký měšťan a konšel k tomu, a ona se podle toho musí chovat a ve všem ho poslouchat. „Když ti třeba sáhne na prsa, ne abys ho hned plácla přes ruku,“ napomínávala Julii matka. „Važ si svého místa. Hostinec U Červeného kola má dobrou pověst široko daleko, navštěvují ho bohatí hosté. Dej Bůh, abys tam mezi nimi potkala nějakého nápadníka!“ Julie o nápadníka nestála, protože se už tajně scházívala s dvacetiletým lodníkem Antonem, jenže ten byl na matčin vkus příliš chudý. A pokud jde o sahání na prsa, k ničemu takovému dosud nedošlo. Julii připadal hostinský a zároveň konšel Martin Wassermann na takové škádlení příliš zbožný. A tak si z celého matčina naučení vzala k srdci jen to, že na všechno, co hostinský řekne, se odpovídá slovy: „Ano, pane.“ Jemu to tak samozřejmě stačilo.

Zatímco Julie pilně roznášela žíznivým poutníkům korbely s pivem, poklekl dominikán Pavel ve zšeřelém poloprázdném kostele svatého Martina před bočním oltářem, zasvěceným Panně Marii, sepjal ruce a sklonil hlavu. Dřevěnou sochu ozařovaly plameny svící a zdálo se, jako by v jejich světle Bohorodička maličko ožívala. Pavel se ponořil do hlubokého rozjímání a přestával vnímat své okolí. Ale ne natolik, aby neuslyšel za sebou tiché kroky.

„To je dost,“ zašeptal. „Kde ses coural?“

„Promiňte, otče. Hovořil jsem s hostinským.“

„S tím tlusťochem?“

„Ano, namluvil jsem mu, že jste inkvizitor, a chudák tomu uvěřil.“

Pavel si povzdechl, nechal poznámku černovlasého hubeného chlapíka bez odpovědi. Teprve po chvíli se ho panovačně se zeptal:

„Říkal jsi, že pro mne něco máš. Oč jde?

„Mám. Sleduji toho římského tribuna.“

„Bývalého římského tribuna,“ opravil ho dominikán.

„Jistě. Bývalého. Zjistil jsem, že má namířeno do Čech.“

„Vida, pak je to jasné. To mu asi namluvil ten blázen Petrarca.“

„Francesco Petrarca je velký básník,“ zaprotestoval černovlasý chlapík.

„A blázen…“ dodal Pavel. „Velcí básníci zpravidla bývají velkými blázny,“ povzdechl si dominikán. Chvíli bylo ticho. „Kde najdeme toho Colu?“ otázal se mnich. „Ve kterém hostinci nocuje?“

„Najdete ho na předměstí u přívozu v krčmě U Zlaté štiky.“

„Doprovodíš mne a ukážeš mi ho.“

„Zajisté, pane,“ odpověděl černovlasý muž ochotně. „Budete s ním chtít mluvit?“

„Zatím není důvod. Musíš mi toho o něm zjistit co nejvíc.“

Byla už skoro tma, když dva muži opouštěli farní kostel svatého Martina. Po ulicích Lince procházeli městští biřici a loučemi zapalovali smolnice v železných koších, které stály na nárožích. Díky tomu bylo vidět alespoň v jejich okolí, ale jinak si večerní chodci raději nosili svá světla s sebou, aby nezakopli o nějakou překážku nebo nešlápli do koňského či dokonce lidského lejna. Během slabé chvilky došli dominikán Pavel a jeho černovlasý průvodce až na břeh Dunaje. Houstnoucí tmu prozařovala jen světla na lodích v nedalekém přístavu. Z krčmy U Zlaté štiky k nim doléhal hlasitý křik. Vypadalo to, že se tam někdo pořádně hádá. Pavel se pousmál, přetáhl si kápi svého hábitu přes hlavu a vydal se rovnou k hospodě.

II

Cola di Rienzo, někdejší pán města Říma a samozvaný tribun, byl podsaditý chlapík se světlými kudrnatými vlasy a výrazným skobovitým nosem. V šedém cestovním plášti s kápí, jaký nosívají řádoví bratři cisterciáci nebo zbožní poutníci či prostě ti, kteří chtějí uniknout pozornosti svého okolí, splýval s prostředím zbožných křesťanů, co se vraceli z návštěvy Věčného města v době milostivého léta. Cola di Rienzo nebylo jeho skutečné jméno. Původně se totiž jmenoval Niccolò Lorenzo, do češtiny by se to dalo přeložit jako Mikuláš Vavřincův. Jeho otec Lorenzo nebyl žádný šlechtic, ale drobný krčmář v římské čtvrti Regola, matka Maddalena pak číšnice, kuchařka i pradlena v jedné osobě.

Niccolò sice měl šest sourozenců, ale to mu nepřekáželo, aby už jako dvanáctiletý o sobě nezačal všem tvrdit, že krčmář Lorenzo není jeho opravdový otec, ale jen pěstoun. Ve skutečnosti prý je potomek samotného římského císaře Jindřicha VII. Lucemburského, který ho měl zplodit v době své císařské korunovace v roce 1312. Niccolò se opravdu narodil následující rok v dubnu, tedy po devíti měsících, takže údaje zdánlivě souhlasily. Že byl Jindřich VII. s odpuštěním děvkař, který neponechal žádnou pěknou ženskou tvářičku bez povšimnutí, na tom také nebylo nic divného, a tak se opravdu mohlo stát, že v horkých letních dnech svého dramatického římského pobytu strávil šťastnou hodinku s pohlednou číšnicí Maddalenou. Ale ta to samozřejmě popírala a byla ochotná přísahat i na Panenku Marii, že byla svému choti vždycky věrná. Věřte však krásné ženě! Obalamutí vás, kdykoliv si vzpomene.

Chvála Bohu krčmář Lorenzo byl nad věcí, o podobné drby se nestaral, a když slyšel, že malý Niccolò na potkání každému tvrdí, že je císařský synek, prostě ho přehnul přes koleno a nařezal mu koženým páskem. Mnoho s ním však nenadělal. Chlapec měl tvrdou, byť zároveň vnímavou hlavu. V církevní škole patřil k nejlepším a nebylo divu, že páter Teobaldo ho doporučil na notářskou školu při papežské univerzitě. Tady Niccolò proslul nejen vybroušeným rukopisem, ale přímo čtenářskou vášní. Hltal všechny rukopisy, co se mu dostaly pod ruku, od spisů církevních otců počínaje svatým Augustinem, až po římské klasiky. Jeho zvláště zamilovaným autorem byl Titus Livius, který ho uhranul líčením dávných římských pověstí a zejména chválou římských ctností a římské slávy a statečnosti. „Ach, kdeže jsou ty dávné doby,“ vzdychal smutně Niccolò nad pergamenovými stránkami. Stačilo zvednout hlavu a pohled na trosky, které zbyly z kdysi světovládného Říma, ho musel naplnit smutkem. Na někdejším hlavním římském náměstí Foru Romanu se k jeho žalu neprocházeli ctihodní senátoři, ale pásly ovce a strakaté kozy, z mohutného Kolosea zbyla rozlehlá ruina, v níž nebojovali gladiátoři, zato tady na políčcích rostla cibule, a na vítězném oblouku císaře Augusta rašila tráva a pýr. Věčný Řím se zvláště po odchodu papežů do Avignonu čím dál víc proměňoval v provinční hnízdo, kde spolu krvavě soupeřili o moc rodiny Collonů, Orsiniů, Savelliů či Gaetaniů nebo Contiů.

„Jednou to změním a obnovím slávu Říma,“ sliboval si obratný písař a notář, který si nechal říkat Cola di Rienzo. Už dávno přenechal otcovu krčmu svým bratrům a díky svému pěknému rukopisu a obratnému vyjadřování se stával vyhledávaným písařem a notářem. Zároveň však nepřestával snít a znovu a znovu si v hlavě vybavoval Vergiliovy verše: „…Ty však, Římane, hleď, bys mocí národům vládl, to bude umění tvé, dát pokoj světu a právo, laskav k podaným být, však vzpurné rozdrtit válkou…“

Jenže kde je ten světovládný Řím? Zbyly z něj jenom pouhé trosky. A dokonce i do někdejšího sídla papežů Lateránského paláce zatéká děravou střechou. Jaký výsměch!

Čím více na to myslel, tím více nabýval Cola přesvědčení, že právě on je povolán k tomu, aby obnovil někdejší slávu a moc Říma. Vždyť byl přece levobočkem císaře! Tak proč by to neměl zkusit? Své fantastické představy o obnově římské slávy si mladý notář nenechával pro sebe. Hovořil o nich s mnohými měšťany, především představiteli řemeslnických cechů, kteří za ním přicházeli se svými úředními starostmi. Většinou jeho úvahy odbývali mávnutím ruky, jako by odháněli zvláště dotěrnou mouchu nebo komára, ale našli se i tací, kdo uznávali, že ten mladý písař „to má v hlavě srovnané“. Ostatně jen trochu uvažujte! Kdyby tak starobylý Řím znovu rozkvetl k dávné slávě a moci, měli by z toho přece prospěch všichni obyvatelé města. V krčmách a hostincích by bylo plno, obchody by jen kvetly a řemesla rovněž.

„Měl bys promluvit se Svatým otcem, aby se z Avignonu vrátil k nám do Říma!“ povzdechl si předák cechu římských obuvníků Giovanni Metella, který právě potřeboval sepsat jakousi supliku. „Jenže ten tě nepřijme,“ dodal skepticky.

„Proč by mne nepřijal, ševče Giovanni?“ namítl Cola.

Metella se rozpačitě podrbal na hlavě. „Svatý otec přece nepřijímá každého,“ odpověděl po chvíli pomalu. „Uvaž, sice umíš hovořit a psát vskutku vybroušenou latinou, kam se na tebe mnohý farář hrabe, máš školy, ale jsi jen synem obyčejného krčmáře.“

Cola spolknul poznámku, že ve skutečnosti byl jeho otcem císař Jindřich, celý se jakoby nahrbil a zmlkl. Po chvilce ho však cosi napadlo.

„Za několik týdnů pojede do Avignonu k papeži poselstvo, které má přijmout z jeho rukou senátorské úřady a odpřisáhnout mu věrnost. Vede ho Stefano Colonna a Francesco de Vico. Mohl bych jet s nimi…“

„Ale Niccolò, to jsou přece šlechtici!“ namítl Giovanni.

„A proč by mezi nimi nemohl mít římský lid své zastoupení?“

„Ty by ses toho chtěl ujmout?“

„Když mě představitelé cechů a radní podpoří…“ V Colově hlase bylo znát váhavou naději.

Švec Giovanni se znovu podrbal ve vlasech jako vždycky, když byl uveden do rozpaků. Má toho bláhovce odmítnout, říci mu, že se dočista zbláznil? Ale kdyby měl Římany někdo opravdu zastupovat, nejen ti zpropadení Collonové, Orsiniové nebo Savelliové, cožpak by se tenhle mladý písař k tomu nehodil nejlépe? Cožpak jeho latina a přednes nejsou takřka dokonalé?

„Proč ne? Zeptám se na cechovní schůzi. Každopádně tě navrhnu. Považ, blíží se rok 1350, to je polovina století. Kdyby nám tak na něj Svatý otec vyhlásil milostivé léto! S přívalem poutníků by se hned tržby hnuly!“

„Slibuji ti, že k tomu papeže přemluvím. Co víc, požádám ho jménem římského lidu, aby se vrátil zpátky do Říma!“

„Ale Stefano Collona tě s sebou nevezme. Neuraž se, Niccolò, pro něj jsi jen obyčejný hadrník!“

„Nevadí. Půjdu do Avignonu třeba sám, když mi obstaráš pověřovací listinu s pečetěmi všech cechů,“ vyhrkl zapáleně Cola a hned dodal: „Víš ty co, Giovanni? Tu listinu si napíšu sám. Ty mi dáš na ni pečeť za ševce, Matteo Peci za kameníky, Theodor Corsi za zlatníky, Maurizio Gaspari za pekaře, zkrátka sám si obejdu předáky všech cechů. Vždyť každý řemeslník, kupec, kramář, pekař či krčmář bude mít z milostivého léta prospěch. Do Říma se jen pohrnou lidé, aby si vyprosili odpuštění hříchů a snad se i papež vrátí a s jeho pomocí pozvedneme znovu slávu Věčného města!“

Stefano Collona se sice Colovi vysmál, když ho požádal, aby se mohl přidat k jejich deputaci do Avignonu, když však spatřil listinu opatřenou cechovními pečetěmi a sepsanou Colovou vybroušenou latinou, jen pokrčil rameny.

„Chceš-li zastupovat římský lid, proč ne?“ usmál se poťouchle a pomyslel si něco o tom, že toho ubožáka stejně Svatý otec nepřijme. Na druhou stranu ho jako budoucí senátor a vládce Říma nemohl odmítnout. Stejně jako všichni Collonové si zakládal na dobré pověsti rodu a nechtěl si cechy a cechovní mistry proti sobě zbytečně pohněvat. Ať si to rozhodne papež Kliment VI., pomyslel si a víc se o Colu nestaral. Nemohl tušit, že tohoto bezvýznamného písaře bude jednou poslouchat celý Řím!

Ach, Avignon, nebyl sice zdaleka tak velký jako Řím, ale Colu nadchnul svým ruchem, svou velkolepostí a skvělostí papežského paláce, který právě nechával papež nákladně přebudovávat. Vypadal sice spíše jako pevnost než vznosné paláce starobylého Říma, ale i tak byl sídlem ohromujícím a důstojným božího náměstka na zemi. Ale zatímco oba nové senátory Stefana Collonu a Francesca de Vica přijal Kliment VI. k audienci dva dny po příjezdu římské deputace do města, o Colu di Rienzo nejevil žádný zvláštní zájem.

„Cože, ještě jeden Říman? Snad také chce potvrdit senátorskou hodnost a přísahat mi věrnost?“ opáčil s úsměškem, když mu sekretář sdělil, kdo ještě usiluje o přijetí.

„Prý je to notář a písař římské městské rady. Říká o sobě, že přichází v zastoupení římského lidu.“

Kliment VI. se povýšeně usmál: „V zastoupení římského lidu? Co je to za blázna?“

„Jestli můžeme něco říci, Svatosti…“ váhavě se ozval Stefan Collona, který stále ještě před papežem uctivě klečel.

„Ale jistě že můžeš, synu,“ pokynul mu milostivě Kliment VI. a pátravě se na něj zadíval svýma výraznýma hnědýma očima.

„Jmenuje se Niccolò Lorenzo, ale nechává si říkat Cola di Rienzo. Pokud vím, je to syn prostého krčmáře, byť vzdělaný.“

„Říkáš vzdělaný, synu? Co mi radíš, mám ho přijmout?“

„Neodvažuji se radit Vaší Svatosti,“ opáčil Collona a pro sebe považoval celou záležitost za vyřízenou. A papež se už k osobě Coly di Rienzo nevrátil.

Kdo ví, jak by to dopadlo, nebýt básníka a papežského notáře Francesca Petrarky, jehož nešťastný zástupce římského lidu náhodou potkal v jedné avignonské taverně. Dobře si pamatoval jeho tvář, protože ho před rokem právě Stefan Collona při slavnosti na římském Kapitolu ozdobil vavřínovým věncem a jmenoval básníkem laureátem.

„Ach, Mistře, pamatuji si vás…“

Petrarca překvapeně postavil svou zpola dopitou číši zpátky na stůl a zvědavě se zahleděl na Colu.

„My se známe, pane?“

„Cola di Rienzo je mé jméno. Jsem notářem římské městské rady.“

„Ach tak, vy jste z Věčného města, předurčeného stát se vládcem Itálie!“ zvolal básník s patosem v hlase.

„Kéž by tomu tak bylo!“ Povzdechl si nešťastně Cola.

„Zdá se, že máme stejné zájmy, pane. Oba chceme pozvednout Řím k někdejší slávě. Jakže se jmenujete? Cola di Rienzo? To jméno si budu pamatovat.“

Náhodné setkání s Petrarkou zcela změnilo Colův život. Básníkova přímluva mu otevřela dveře papežovy audienční síně a on sám povzbuzen jeho slovy se konečně rozhodl doopravdy vzít osud Říma do svých rukou…

Di Rienzo si povzdechl. Jak už je to všechno dávno! Zažil cestu vzhůru, hvězdnou slávu i strmý pád. Ta temná řeka, která tiše plynula u jeho nohou, nebyla Tibera, ale Dunaj. Prý až sem kdysi přišli římští legionáři. Až sem k úpatí Hercynského lesa, o jehož hrůzách psal i velký Caesar, musel uprchnout. Když byl donucen zříci se úřadu tribuna, nejdříve se ukryl do skalnatých a neschůdných Abruzz a posléze tajně v oděvu prostého poutníka opustil Itálii. Šli po něm všichni. Nájemní vrazi vznešených římských rodin, agenti papeže i Svaté inkvizice. Zdálo se mu, že mu zbývá jen Praha, metropole Českého království, kam se chtěl uchýlit pod ochranu svého nevlastního synovce římského a českého krále Karla. Což nebyl vnukem císaře Jindřicha Lucemburského, Colova nepochybného otce? Ale o tom už raději nikde nemluvil. I stěny mívají uši a podobná slova by ho mohla snadno přivést až na hořící hranici. To řekne až svému synovci Karlovi… Pokud se ovšem do té Prahy dostane.

Bývalý římský tribun se otočil. Zdálo se mu, že ho ve tmě někdo pozoruje. Ne, nemýlil se. Stáli tam dva vysocí muži, jeden z nich v mnišském hábitu. Teď večer nerozeznal jeho barvu, ale zdálo se mu, že je černá. A černý hábit nosívají bratři dominikáni, z nichž se rekrutují agenti Svaté inkvizice. Colovi přeběhl mráz po zádech. Hlavně nesmí propadnout panice, ale nenápadně se znovu vrátit do krčmy U Zlaté štiky a splynout s davem zdejších pijáků. Jen klid! Pomalu se otočil a se skloněnou hlavou, jakoby zamyšlen, se vydal k temné, jen spoře osvětlené jednopatrové budově, kde to hlučelo opileckými hádkami.

Pavel se za Colou pozorně díval. Když mu bývalý římský tribun zmizel ve dveřích, pomalu se otočil a spolu se svým společníkem se vracel na linecký rynek k Červenému kolu.

III

„Prý pocházíte z Říma?“ ozval se hluboký hlas plynnou italštinou.

Cola di Rienzo se překvapeně otočil. To mu ještě tak chybělo, aby ho tady na stovky mil od rodného města někdo poznal!

„Kdo se ptá?“ opatrně se otázal vysokého štíhlého muže v koženém kabátci a s mečem po boku.

„Promiňte, ani jsem se nepředstavil. Jsem zeman Pavel z Vršovic a žiji v Praze.“ Převlečený dominikán ani příliš nelhal. Pavel se přece opravdu jmenoval, pocházel z nižší šlechty, jen ten přídomek si upravil podle jedné vesnice nedaleko hradeb Nového Města pražského.

„Odkud znáte tak dobře italsky?“

„Studoval jsem kdysi v Padově.“

„Aha,“ Cola di Rienzo zaváhal. Mohl to být agent Svaté inkvizice nebo některé z římských šlechtických rodin, která mu nemůže zapomenout, že dal jejich příslušníka popravit. A že těch setnutých bylo dost! Ale zeman Pavel, pokud se tak opravdu jmenoval, se tvářil docela přívětivě, a jestli je skutečně z Čech, mohl by mu být užitečný alespoň radou.

„Jsem notář Niccolò…“ začal Cola váhavě a otcovo jméno raději ani neuvedl. „Opravdu pocházím z Říma. Mimochodem kdo vám to pověděl?“ Bývalý tribun se na Pavla zkoumavě podíval.

„Někdo z těch zbožných poutníků, kteří se vracejí z milostivého léta,“ mávl převlečený dominikán rukou. „Už ani nevím který. Pili jsme víno, vzpomínali na Řím a kdosi řekl, že právě vy jste odtamtud. Měl jsem z Říma spolužáka, jistého Bonaventuru. Složil pak řádové sliby, přijal, tuším, jméno Alfons a je teď prý převorem v kterémsi cisterciáckém klášteře.“

„Převor Alfons? Neznám,“ popravdě přiznal Cola.

„Však ani nemůžete znát, příteli. Prý máte cestu do Prahy. Mohli bychom cestovat spolu. Mám tady koně…“

Byla to výzva a Cola di Rienzo zaváhal. Až doposud putoval buď pěšky, nebo se svezl s některým povozem. Nabídka toho Čecha se mu zamlouvala. Zdál se být slušný chlapík. Navíc pokud je, jak říká, studovaný, mohli by si cestou o lecčems povídat. A jestli zná někoho z královského dvora, bude to jen vítané. Po ničem Cola netoužil víc, než si zjednat nějakou protekci, která by mu umožnila audienci u římského a českého krále Karla. Zaváhal a doznal:

„Ale já nemám koně.“

„Nevadí. Seženu ještě jednoho. Náhodou jsem při penězích.“ Pavel si významně poklepal na kožený váček u opasku. „Měl jsem tady nedaleko Lince dědické řízení a můj vzdálený bratranec mě vyplatil.“

„Vážně? Vy byste úplně cizímu člověku koupil koně?“

„Koupil? To ne, ale půjčil. Až dojedeme do Prahy, bude zase můj.“ Pavel se na Colu široce usmíval.

Svatý Bože, snad to není past? Napadlo di Rienza. Taková šťastná náhoda snad ani nemůže být pravda. Stále ještě trochu váhal a nezbavoval se své ostražitosti. Ale cožpak to nebyla náhoda, když kdysi v té avignonské taverně potkal Petrarku? Šťastná náhoda, která mu otevřela dveře k papeži Klimentovi VI. Třeba tenhle zeman Pavel mu otevře cestu ke králi Karlovi. Cola přitom ani netušil, jak blizoučko je ve svých úvahách pravdě.

„Bydlíte tady u Zlaté štiky?“

Bývalý tribun váhavě přikývl.

„Pokud máte zájem, budu vás zítra ráno čekat před krčmou se dvěma jezdeckými koňmi. Pokud ovšem nemáte příliš mnoho zavazadel.“

Cola rozpačitě rozhodil rukama: „Mnoho zavazadel? Jen jeden vak.“

„Výtečně. Předpokládám, že jeho obsah se vejde do sedlové brašny.“ Po těch slovech Pavel podal di Rienzovi ruku, jako by už byli kdovíjak skálopevně domluveni. „Tak zítra ráno tady,“ dodal, otočil se a pomalým krokem se vydal zpátky na linecký rynek. Cola se za ním díval, jako by stále nemohl uvěřit, že tak nečekaně získal společníka na cestu do Prahy. Býval by se rád ještě zemana Pavla na něco zeptal, ale jaksi k tomu nedostal příležitost. Nevadí, pokud se skutečně zítra ráno před krčmou objeví se dvěma osedlanými koňmi, jistě bude cestou na české pomezí k otázkám času dost. Hlavně musí zjistit, na koho se v Praze může obrátit. Pokud věděl, král Karel přivedl do české metropole mnoho italských mistrů kameníků, sochařů a malířů, ale také řeholníků, a tak snad tam nalezne našince, s nímž se domluví, a snad mu i sjedná přístup ke dvoru.

Cosi ho však stále ponoukalo, aby si něco zjistil o svém náhodném známém. Co když je to agent nebo provokatér? Ne, rychle odvrhl tuhle vtíravou myšlenku. Tvář onoho zemana Pavla z Vršovic byla až příliš bezelstná a přátelská, Cola hodně dal na první dojem, jaký v něm lidé zanechali, a tenhle vysoký chlapík se zdál být dobrý a možná až trochu naivní člověk. Snad mu opravdu jde jen o společníka na cestě, nechce putovat sám, čemuž se vzhledem k tomu, co se povídalo o divokých hvozdech na rakousko-českém pomezí, ani nedivil.

Následující den ráno spatřil Cola di Rienzo před krčmou svého nového známého v sedle dobře rostlého ryzáka. Vedle nepokojně přešlapoval osedlaný vraník s dlouhou hřívou.

„Ten je pro vás, Niccolò,“ zazubil se Pavel z Vršovic. „Nebude pro vás moc divoký?“

„Sice jsem v sedle dlouho neseděl, ale býval jsem dříve dobrým jezdcem,“ odvětil Cola, poplácal vraníka po hřbetě a upevnil k jeho sedlu svůj nevelký vak. „Pořád nemohu pochopit, proč jste se mne ujal,“ začal opatrně, když už se vyhoupl na koňský hřbet.

„Co je na tom tak k nepochopení?“ usmál se Pavel. „Prostě jsem nechtěl cestovat sám.“

„A že jste si vybral právě mne?“

„Snad právě proto, že jste z Říma,“ odvětil co nejlhostejněji převlečený dominikán a popohnal koně po cestě vedoucí k pomezním lesům.

Cola di Rienzo byl rád, že stále spolu hovoří italsky. Uměl sice výtečně latinsky, ale německy se nedomluvil. Už proto mu byla Pavlova společnost vítaná, byť ho stále neopouštěl pocit jistého podezření, že to není jen tak a že se se zemanem Pavlem nesešel náhodou. Co když ho hodlá ve spánku zavraždit? Co když má u sebe jed, který mu dá do jídla nebo do vína? Co když ho v noci sváže a odvleče do Avignonu nebo až do Říma? Třeba má někde společníky, s nimiž ho tajně sleduje. Ne, dost! To je příliš bujná fantazie. Musí se smířit s tím, že už je jen bývalý římský tribun, že je obyčejným vyhnancem bez domova a měl by být rád za každou projevenou přízeň. Proč by ho měl hned každý, na koho natrefí, poznat a chtít zavraždit nebo zajmout? Ale přece jen? Proč ho zeman Pavel včera tak znenadání oslovil? Proč by chtěl nějakému sobě neznámému římskému rodákovi pomáhat?

Zkrátka a dobře v Colovi se svářily zcela protichůdné pocity, a místo aby se sám vyptával, jak si původně sliboval, zcela pohroužen do svých divokých myšlenek jen půlvětami odpovídal zemanu Pavlovi.

Navečer dojeli do malé vesnice v klínu hlubokých lesů, kde sice nebyl žádný hostinec, ale Colův nový známý dojednal za hrst stříbrných grošů s jedním sedlákem nocleh a večeři.

„Vzácní páni, pokud vám nevadí, že budete spát na slámě,“ strachoval se hospodář, nepříliš vysoký muž s tváří zbrázděnou ostrými vráskami a lemovanou zrzavým vousem a mozolnatýma rukama velkýma jako lopaty.

„Když budeme mít střechu nad hlavou… Vypadá to totiž na déšť,“ odvětil Pavel a starostlivě se podíval k západnímu obzoru, kde se nad lesnatými kopci kupily velké temné mraky.

„Nebojte se, zmoknout vás nenechám,“ uklidňoval je sedlák. „K večeři máme jen ovesnou kaši s medem a mléko. Doufám, že tím vzácné pány neurazím.“

„Jsme jen zbožní poutníci, putujeme z Říma, kde jsme si byli při milostivém létě vyprosit odpuštění hříchů,“ lhal Pavel.

„Řím…“ hospodář si povzdechl. „Jestlipak jste viděli Svatého otce?“

„Kdepak. Papež už pěkných pár let sídlí v Avignonu,“ vysvětloval mu převlečený dominikán.

„Kde je ten Avignon?“ Sedlák zjevně o světě příliš mnoho nevěděl.

„Ve Francii.“

„Aha,“ přikývl hlavou jejich hostitel a už se raději nevyptával, protože o Francii, stejně jako o Avignonu slyšel poprvé v životě. Poutníci a cestující kupci se tady zpravidla nezastavovali. Několik mil odtud byla dřevěná kaple zasvěcená Panně Marii a vedle ní stál hostinec zbožného jména U Bohorodičky. Ale tihle dva, co k němu náhodou zabloudili, o tom buď nevěděli, nebo už nechtěli dále štvát koně. Udělali dobře, protože jemu Zrzavému Horstovi, jak mu tady všichni říkali, z toho kápne pár stříbrňáků, které se vždycky hodí.

Cola di Rienzo spořádal kaši, zapil ji mlékem a nechal se čeledínem odvést do stodoly, kde jim na slámě připravili nocleh. „Vy, Pavle, ještě nepůjdete spát?“ otázal se svého společníka, ale ten jen zavrtěl hlavou.

„Půjdu ještě dohlédnout na koně.“

„Proč? Tady čeledín se o ně jistě postaral.“

„Mám pro koně slabost, která se mi na cestách mnohokrát vyplatila,“ usmál se omluvně Pavel a vyšel do dvora. Byla už skoro tma, nebe se zatáhlo a voda byla přímo cítit ve vzduchu. Snad nás tady nebude nikdo hledat, pomyslel si dominikán. Dobře věděl, že několik mil odtud je u kaple Panny Marie hostinec, ale schválně zastavil tady a v náhodně vybraném statku požádal o nocleh. Ani na chvíli nepochyboval o tom, že Cola di Rienzo je sledován. Jestli se mu až do hornorakouského Lince dařilo unikat v houfu vracejících se účastníků římského milostivého léta, nyní je, aniž to tuší, odkázán jen a jen na něj. Byla by smůla, kdyby se mu teď na pomezí Českého království něco stalo. Pavel položil dlaň na jílec svého meče, vyšel ze dvora a pomalým krokem se vydal nevelkou vesnicí, jejíž jednotlivé usedlosti byly jako korálky na náhrdelníku roztaženy podél vzhůru stoupající cesty. Minul vahadlovou pumpu a malou dřevěnou zvoničku, kde se zřejmě zvonívalo poledne a klekání, ale také ohlašovalo úmrtí někoho z místních. Pavel doufal, že tohle poslední zvonění tady neuslyší. Prošel vsí až nahoru za poslední roubenou stodolu s doškovou střechou a pak se otočil a zase se pomalu a rozvážně vracel zpátky. Ve dvou dvorech se rozštěkali psi, kdesi zabečely ovce. Jinak bylo všude ticho. Když cestou zpět minul zvoničku, dalo se do deště. Pavel přidal do kroku a napadlo ho, že si měl vzít klobouk. Takhle bude mít mokré vlasy.