Vlastimil Vondruška

PŘEMYSLOVSKÁ EPOPEJ I

VELKÝ KRÁL

PŘEMYSL I. OTAKAR

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

Vydání první

ISBN 978-80-243-5617-4

Mé ženě Aleně

KNIHA PRVNÍ (1173–1174)

Jsem starý. Jsem už hodně starý a brzy zemřu. Poslední svého rodu. Mnozí preláti mají potomky, ale já ne. Vždy jsem bral všechno vážně a tím spíše službu Bohu. Proto jsem si nikdy neopatřil žádnou konkubínu. Ctil jsem a ctím celibát. Je to ale stejně zvláštní pocit, když se teď, na prahu smrti, ohlédnu. Někdy mne totiž přepadají pochybnosti. Ale to sem teď nepatří.

Nebojím se okamžiku, až předstoupím před Jeho soud. Možná se na tu chvíli dokonce tak trochu těším, neboť jsem během svého života viděl tolik nespravedlnosti, že toužím stanout před někým, kdo je spravedlivý. Tím spíše, že svět pozemský už není tím, čím býval. Není a nikdy nebude, protože Václava, sedmého českého krále, zavraždili minulý týden v Olomouci. Jen Bůh sám ví, jaký osud čeká osiřelý český trůn.

Pět generací sloužil můj rod Přemyslovcům. Odešli oni, odcházíme i my. Nerozumím těm mladým a ani už nechci. Nerozuměl jsem vlastně ani mladému králi Václavovi. Ale je to má chyba, protože poddaný by měl rozumět svému králi. V jednom heretickém spisu jsem četl, že chyba je i to, pokud král nerozumí svým poddaným. Tu knihu nechal pražský biskup spálit. Souhlasím s tím, takové myšlenky nemohou žádnému království prospět. Král je Bohem předurčen vládnout. Bohem předurčení byli Přemyslovci. Co teď bude? To nikdo netuší.

Píše se rok Páně 1306. Netvrdím, že nastane Apokalypsa, Bůh snad české království ochrání. Ale jak říkám, nic už nebude jako dříve. Stojím na prahu smrti. Přesto bych nechtěl odejít, aniž bych uspořádal své věci. Jsem prelát, nevlastním pozemské statky a neměl bych je stejně komu odkázat. Mým jediným bohatstvím je spousta pergamenů uložených v mé truhlici. Některé jsou hodně staré. Moji předkové zapisovali vše, čeho byli svědky. Nepsali historickou kroniku, jen si dělali poznámky o životě ve službě Přemyslovcům. Někdy hodně osobní, historických análů nehodné.

Původně jsem je chtěl jen roztřídit. Jenže některé by byly dnes už nesrozumitelné, proto jsem k nim začal připisovat vlastní výklad. Nakonec jsem si uvědomil, že ani to nestačí. A tak trávím téměř veškerý svůj čas v našem kapitulním skriptoriu. Stojím u pulpitu s brkem v ruce a do tlustého manuskriptu sepisuji osudy posledních pěti přemyslovských králů. Často mne bolí záda, že se to skoro nedá vydržet. Stárnu a síly mi ubývají. Také mi slábne zrak. A práce mám před sebou ještě tolik.

Všechno začalo kdysi dávno, v polovině dvanáctého věku, kdy se přemyslovský rod rozvětvil tak, jako snad žádný panovnický rod křesťanské Evropy. Je zlé, když vládce země nemá dědice. Ale ještě horší je, pokud má nástupců rovný tucet. Všichni tehdejší Přemyslovci byli ctižádostiví a odhodlaní prosadit své nároky. K tomu připočítejte vypočítavého císaře Fridricha Rudovouse, který dělal vše pro to, aby co nejvíce oslabil české země.

Když po dobytí Milána potvrdil Vladislavovi, druhému českému králi, jeho královský titul a řadu výsad, zdálo se, že je postavení země bezpečné a jisté. Jenže právě v takových chvílích ďábel nespí. Říci, kde se stala chyba, je těžké. Podle mne bylo největší chybou spoléhat se na vděčnost císaře Rudovouse. Možná bylo chybou i přehnané sebevědomí krále Vladislava, když pominul nároky starších příbuzných a vzdal se trůnu ve prospěch svého nejstaršího syna Bedřicha. Tehdy vstoupil do družiny mladičkého Přemysla můj praděd Smil. Byl mladík a toužil se proslavit. Bylo to léta Páně 1173.

KAPITOLA 1

Na nočním nebi zářily hvězdy rozeseté jako zlatavý prach. Kolem měsíce byl neznatelný mlžný opar. Zima byla toho roku obzvláště dlouhá a studená. Za dřevěnou palisádou se z předhradí ozvalo štěkání psa. Strážný, prokřehlý až na kost, se těsněji zahalil do pláště, kopí si opřel o hradbu a chvíli si dýchal na zmrzlé ruce. Pak zvedl pohled k temnému nebi a uvažoval, kdy začne svítat. Podle nepatrného oranžového pruhu za střechami srubů odhadoval, že to bude už brzy. Uchopil kopí a pokračoval v obchůzce.

Zaslechl zvuk, který do klidné noci nepatřil. Nejprve tlumené údery koňských kopyt a vzápětí hlas rohu. Ten signál znamenal nebezpečí. Rozběhl se k bráně a křikl na druhého strážného, který obcházel dole, aby vzbudil posádku. A také pana purkrabího.

Pak se vrátil k palisádě a přes její okraj se snažil dohlédnout na cestu, která stoupala od Vltavy. Naštěstí bylo už spíše šero než tma, a tak obrys jezdce na koni zahlédl dříve, než se přiblížil k bráně předhradí. Muž na koni byl sám. Strážný se rozhlížel po předpolí hradeb. Jezdce nikdo nepronásledoval. Žádní nepřátelé se tedy neblížili, nebyl to neočekávaný útok. O to více byl překvapený, co se děje. Proč si ten jezdec dovoluje troubit signál nejvyšší pohotovosti?

U první brány v předhradí se jezdec dohadoval jen chvíli. Ještě než ji strážní otevřeli celou, vyrazil mezerou mezi těžkými dřevěnými křídly dál, div jednoho z nich nepovalil. I když bylo šero, dalo se poznat, že jeho kůň je zpěněný a cválá z posledních sil. Na nádvoří u hlavní brány zatím dorazil purkrabí. Byl rozespalý a přes plátěnou košili si přehodil těžký huňatý kožich. Nařídil vojákům, aby bránu otevřeli.

Na dřevěném mostě se ozvaly duté údery kopyt a vzápětí se objevil i jezdec. Měl na sobě zelený soukenný plášť a u pasu se mu houpal meč. Bylo zřejmé, že je z knížecí družiny. Strážný si všiml, že purkrabí rytíře pozdravil jako starého známého.

„Co se děje, Kojato?“ volal zvědavě. Chtěl ještě něco dodat, ale rytíř, celý zadýchaný, seskočil, ani se nestaral, zda se někdo ujme jeho koně.

„Rudovous zbavil knížete Bedřicha vlády. Stolec svěřil do rukou synů zemřelého knížete Soběslava. Nejprve ho nabídl Oldřichovi, který byl na sněmu v Norimberku po ruce, ale ten se ho vzdal ve prospěch staršího bratra Soběslava. Hned pak nařídil císař Soběslava osvobodit. Už není ve vězení na Přimdě. Jede sem, do Prahy. S vojenskou hotovostí. Kníže Bedřich mne posílá se vzkazem, aby celá rodina okamžitě uprchla!“

Purkrabí přikývl a na nic nečekal. V té chvíli mu bylo jedno, že má na bosých nohách jen střevíce z lýka a k paláci musí projít přes zasněžené nádvoří. Na přihlížející muže křikl, aby hned osedlali všechny koně. Pak se rozběhl, ale uklouzl a téměř spadl do hromady sněhu, odhrnuté ke zdi kostela. Nevšímal si toho. Věděl, že jde o každou minutu.

Tohle už ve svém životě zažil. Potomci knížat Vladislava a Soběslava v rodu prvých toho jména se měli rádi jako pes s kočkou. Vlastně se měli rádi ještě méně, protože na sebe nejenom cenili zuby, ale prolévali krev. On sám sloužil druhému českému králi, který se jmenoval stejně jako jeho otec Vladislav. Bojoval v jeho družině, byl kastelánem v Bílině a teď, když se na stará kolena stal pražským purkrabím, musel utéct. Věděl však, že takový je život služebníků mocných Přemyslovců. Pořád bylo lepší utéct než skončit v nějaké kobce. Nebo na popravišti. Nedalo se předpokládat, že nový kníže, i on se jmenoval po svém otci Soběslav, bude mít slitování se služebníky svého bratrance Vladislava. A pokud by ho i měl, nebudou ho mít jeho služebníci. Léta žili ve vyhnanství a teď, když se konečně mohou vrátit, si budou chtít vynahradit roky odříkání. Za věrnost jim bude muset nový kníže zaplatit. Jeho družina obsadí hrady a dvorce v zemi a poteče krev. Včera všemocný purkrabí a dneska psanec, uvědomil si zlostně.

Proběhl přízemím paláce a po schodech zamířil do patra. Zabušil na dveře ložnice královny Judity, a aniž čekal na vyzvání, vrazil dovnitř. Nespala. Seděla na lůžku, protože ji vzbudil hluk na nádvoří. Byla to asi čtyřicetiletá žena, trochu silnější postavy, s dlouhými světlými vlasy, které si zaplétala do copů. I když měla na sobě jen plátěnou košili, působila důstojně. S obavou v hlase se zeptala, co se děje.

Purkrabí se uklonil a rychle tlumočil vzkaz, který Kojata přinesl. Judita přikývla, pevně stiskla rty a na kratičký okamžik se zamyslela. Pak nařídila, aby okamžitě poslal někoho do strahovského kláštera pro krále Vladislava. Sejdou se u mostu. Stárnoucí panovník už několik měsíců nežil na Pražském hradě. Loni se vzdal trůnu ve prospěch svého nejstaršího syna Bedřicha. Bylo to nejen v rozporu se stařešinským zákonem, podle něhož měl vládnout nejstarší Přemyslovec, ale také bez vědomí císaře. Vladislav se však spoléhal na Rudovousovu vděčnost, vždyť toho pro něj tolik udělal. Uchýlil se k premonstrátům a chtěl dožít v klidu jako mnich. Ale tuhle poslední radost mu zřejmě Bůh nepřál.

„Počkej,“ nařídila Judita nervózně purkrabímu, protože chtěl odběhnout, aby splnil příkaz. „Dále tu chci mít své služebné. Hned! Ty sám běž vzbudit mého syna Přemysla a pak nech naložit všechny cennosti. A pošli sem Kojatu, chci slyšet, co se přesně stalo.“

„Kam pojedeme, má královno?“ optal se zdvořile purkrabí. Cítil se o trochu lépe. Judita byla rázná panovnice a v její blízkosti se cítil bezpečněji.

„Kam jinam než k mým příbuzným,“ odpověděla hořce. „Do Durynska. Pospěš si!“

Sotva purkrabí odběhl, sama se začala chvatně oblékat. Trochu se jí třásly ruce. Ne proto, že by se o sebe bála, ale cítila se neuvěřitelně ponížená. Když k ní do ložnice dorazily tři zívající a vyděšené ženy, měla už svůj šat na sobě. Pohrdavě se na ně podívala a poručila, aby do truhlice sbalily všechny šaty a šperky. A ať se neloudají, nebo je nechá zbičovat. Vzápětí se objevil Kojata. Odvedla ho k oknu, aby se dozvěděla podrobnosti.

Sotva skončili, otevřely se dveře a dovnitř vrazil jen v košili, přes kterou si přehodil plášť a na něj připnul opasek s mečem, její nejstarší syn Přemysl. Kníže Bedřich, jemuž předal její manžel král Vladislav vládu, nebyl jejím vlastním. Pocházel z prvního Vladislavova manželství, ale Judita ho měla celkem ráda a uznávala, že to je schopný muž. Přemysl však byl její krve. Usmála se na syna.

„Prý chcete jet do Durynska, matko,“ optal se celý zadýchaný. Byl to středně vysoký mladík, na pohled pružný a silný. Černé nepoddajné vlasy lemovaly úzký obličej s energickými rysy. Pod hustým obočím měl hezké, živé oči. Nedávno oslavil osmnáct let a na bradě mu rašily vousy.

„A dá se dělat něco jiného?“ rozhodila bezmocně ruce.

„Ať vás Bůh ochraňuje. Přijedu za vámi.“

„Pojedeš s námi!“

„A co bratr Vladislav Jindřich?“ namítl Přemysl rezolutně. „To ho chcete opustit, má matko?“

„Můj královský manžel svěřil jeho výchovu do rukou bechyňského kastelána. Než do Bechyně dojedeš, bude Soběslav v Praze a odřízne ti cestu. Byl příliš dlouho ve vězení, než aby byl k naší krvi shovívavý. Víš, co udělal jako první, když na Přimdu přijel jeho bratr Oldřich? Sotva vyšel z komnaty, v níž ho věznili z příkazu mého královského manžela, nařídil setnout hlavu kastelánu Šturmovi.“

„Škoda ho, byl to dobrý rytíř,“ pokrčil nevzrušeně rameny Přemysl. „A oddaný. Slyšel jsem, jak se Šturm proslavil při dobývání Milána. Ale tím spíše pojedu pro svého bratra. Nevydám ho Soběslavovi!“

„Ne! Raději přijít o jednoho syna než o oba. A pak, Vladislavu Jindřichovi hrozí mnohem menší nebezpečí než tobě. Je ještě skoro dítě. Až ho kníže zajme, uvězní ho nebo propustí za výkupné. Ale tebe, milý synu, tebe by nechal Soběslav bez milosti popravit. Jsi pro něj nebezpečný.“

„Je-li to boží vůle, pak s tím nenaděláš nic ani ty, má královská matko,“ odpověděl zbožně Přemysl. Judita mu nevěřila. Znala svého syna a věděla, že se na boží vůli odvolává jen výjimečně. Obvykle tehdy, když se mu to hodilo. Po rtech jí přeběhl lehký úsměv. Její syn byl obratný po ní. Chtěla ještě něco namítnout, ale Přemysl ji objal, políbil na tvář a nabádal ji, aby se s ním nezdržovala. Ať raději doprovodí do bezpečí jejich královského otce. Přikývla a udělala mu na čelo znamení kříže.

„Kde vás pak najdu?“ optal se ve dveřích.

„V Meerane. Tenhle hrad byl mé věno a je to jediné, co nám teď zbylo.“

„Přijedeme oba,“ slíbil, uklonil se a zmizel. Slyšela ještě jeho kroky, jak běží po schodech dolů.

Dříve než se rozednilo, projela bránou v Bílé věži početná družina. Jezdci byli tiší a spěchali. Přesto Judita nařídila, aby v čele nesli rozvinutý praporec českého krále. Za oddílem rytířů vedli služebníci koně, kteří měli na hřbetech uvázané vaky s penězi, klenoty a listinami. Následovaly vozy se zásobami potravin, šatstvem a ložním prádlem pečlivě složeným v truhlicích a s koši, v nichž byly hrnce a jiné vybavení královské domácnosti. Na vozech se vezly služebné a malé děti.

Museli jet opatrně, protože cesta po Opyši dolů byla namrzlá a na kamenech to nepříjemně klouzalo. U řeky čekal v doprovodu strahovského převora český král Vladislav. Měl vrásčitou tvář, vyhaslé oči a unavená gesta. Políbil své ženě ruku a nesoustředěně se pozdravil s některými rytíři. Pak se zařadil do čela průvodu hned za jezdce s rozvinutými praporci, jak býval zvyklý celý život. Vjel na kamenný most přes Vltavu. Dostavěl ho loni a pojmenoval po své manželce Juditin.

Když byli asi uprostřed, Judita přitáhla koni otěže a na chvíli se zastavila. Ohlédla se. Téměř ji oslnilo vycházející slunce. Tiše si prohlížela Pražský hrad, pak se sklonila, sundala rukavici a dlaní pohladila kamenné zábradlí svého mostu. Hlavou se jí mihlo, že se sem už asi nevrátí.

Přemysl jel sám. Čím menší pozornost bude na sebe poutat, tím lépe. Kněží a vojáci, kteří zůstali na Pražském hradě, byli přesvědčeni, že odjel s celou družinou do Durynska. Věděl, že tím získá trochu času. Soběslav bude mít určitě jiné starosti, až dorazí do Prahy. Pro nejmladšího syna nenáviděného krále Vladislava pošle někoho ze své družiny nejspíš až druhý den. Přemysl předpokládal, že takový náskok mu bude stačit, jestliže bude opatrný. Také proto si oblékl jen prostý plášť a stříbrný řetěz, který nosíval na krku, ukryl v koženém vaku. S sebou měl několik měšců se stříbrňáky, pár placek a meč. Víc jako rytíř nepotřeboval. Věřil své obratnosti; při cvičeních s mečem téměř vždy zvítězil.

Za otěže vedl ještě jednoho osedlaného hnědáka, aby mohl koně během cesty střídat. Klidný však nebyl. Stále se nemohl srovnat se skutečností, že se stal z příslušníka vládnoucího rodu ze dne na den psancem. „Zatraceně!“ ulevil si zlostně. Najednou si připadal zoufale sám a opuštěný. Jenže věděl, že jen hlupák se lituje a žehrá na osud. Nebyl dítě a léta šťastného mládí skončila. Ocitl se ve světě, kde mu nikdo nedá zadarmo vůbec nic. Hlavou mu bleskla vzpomínka na rodiče. Přišlo mu jich strašně líto. Tohle bylo tak nespravedlivé! Nemohl se však řídit pocity, byl rytíř a musel začít bojovat. Za sebe a za ty, které měl rád.

Mohl sice přenocovat v některém z dvorců nebo hradů po cestě, ale dobře věděl, že by to bylo nebezpečné. Pokud by někdo ze Soběslavovy družiny narazil na jeho stopu, ohrozil by tím sebe i svého mladšího bratra. Neuměl by odpovědět, proč se k záchraně Vladislava Jindřicha tak upíná. Měl ho rád, ale tak blízcí si zase nebyli. Každého vychovali zvlášť, přesto si do omrzení opakoval, že nedovolí, aby bratrovi někdo ublížil. Byli jedné krve a bratrova záchrana symbolizovala to, co příbuzný Soběslav právě Přemyslovi vzal. Upnul se k představě, že pokud Vladislava Jindřicha zachrání, bude to znamenat rychlý Soběslavův pád.

I když byl mrazivý den, jel až do tmy. O nocleh požádal kováře v jedné vesnici kousek od Zvíkova. V noci začalo sněžit, to ho trochu zdrželo. Do Bechyně dorazil po poledni. Cesta od řeky stoupala k hradišti na návrší velikým obloukem, ale Přemysl to vzal nejkratší cestou přímo. I když to nebylo ve sněhu zcela bezpečné, byl dobrý jezdec a mohl si trochu rizika dovolit. Byl netrpělivý a spěchal.

Myslel na to od rána. Uvědomil si totiž, že Soběslav, pokud není hlupák, mohl pro jeho mladšího bratra poslat někoho ze svých mužů už dříve, třeba hned během cesty do Prahy. O tom, že Vladislav Jindřich je v Bechyni, vědělo hodně otcových služebníků. Kdokoli to mohl Soběslavovi prozradit, aby se novému knížeti zalíbil. Třeba zrovna plzeňský kastelán, neboť u něj se Soběslavova družina určitě zastavila. Všichni si budou chtít udržet výnosné postavení.

Bechyňský kastelán Bavor byl dobromyslný širokolící muž s velikým břichem. Strážní mu ohlásili, že se blíží podezřelý jezdec, a tak už čekal u brány. Když poznal Přemysla, uctivě se uklonil a zvědavě se optal, co se stalo, že se žene jako vítr a sám. Teprve teď si mohl Přemysl oddechnout. Pochopil, že sem zvěst o převratu ještě nedorazila. Věděl však, že musí být opatrný. Ani Bavorovi nemohl důvěřovat. Odměna za zadržení obou synů krále Vladislava by byla jistě vysoká.

„Přijel jsem pro svého bratra. Velice to spěchá. Můj královský otec s ním chce hovořit. Co nejrychleji to půjde. Je možné, že dny druhého českého krále jsou sečteny,“ odpověděl klidně a s patřičnou dávkou smutku v hlase, jak by se asi očekávalo. Doufal, že Bůh mu tuhle lež odpustí.

„Hned pro něj pošlu,“ slíbil kastelán a křikl na čeledíny, aby se ujali koní. Sám Přemysla doprovodil cestou proházenou v závějích sněhu do paláce. Nechal přinést misku s horkou kaší a svařené víno. Když děvečka zmizela a Přemysl se dal hladově do jídla, polohlasně pronesl: „Mohu ještě něco dodat, vznešený Přemysle? Já přece vím, co se v Norimberku na sněmu stalo. Můj švagr sloužil v Oldřichově družině, ale na Přimdě přísahal spolu s ostatními věrnost novému knížeti.“

„Tak proč celé to divadlo na nádvoří?“ zamračil se Přemysl a sjel rukou k jílci meče. Ale nezdálo se, že by mu zatím hrozilo nebezpečí. Bavor byl sám a s ním by si poradil snadno. Pokud by ho chtěl zajmout, udělá to určitě chytřeji.

Bechyňský kastelán jako na potvrzení jeho pochybností zavrtěl rychle hlavou a ještě více ztišil hlas. „Copak jsem mohl před ostatními na nádvoří přiznat, že o tom vím? Takhle mi nemůže nový kníže vyčítat, že jsem vás nechal odjet. Ale musíte si pospíšit.“

„Za nás dva by tě jistě potvrdil v úřadu,“ upozornil Přemysl, zvedl džbánek a napil se. Bedlivě ho pozoroval. Stále ještě váhal, zda má Bavorovi důvěřovat.

„Budu doufat, že mne nový kníže potvrdí i tak. Švagr si získal v jeho družině jistý vliv. Soběslav se nemůže zbavit všech urozených mužů v zemi. Bude nejmocnější rody potřebovat. A můj bezvýznamný není. Spolu se švagrem jsme bojovali pod Milánem. My na vašeho otce nezapomněli. Proto jsem se rozhodl, že vám pomohu. A on bude mlčet. Chci, abyste si to pamatoval.“

Prudce se otevřely dveře a do místnosti vrazil Vladislav Jindřich. Byl to vytáhlý chlapec, o šest let mladší než Přemysl. Byl mu však velice podobný. Měl stejně úzkou jemnou tvář, živé oči a husté tmavé vlasy. Od té doby, co se viděli naposledy, zesílil a zmužněl. I když se dala v jeho očích číst radost ze shledání, vypadal ustaraně. Objal Přemysla a šeptem mu sdělil, že je připraven.

„Ty víš, co se stalo?“

„Pan Bavor mi už ráno nařídil, abych se připravil. Myslel jsem, že pojedu sám,“ vysvětloval dychtivě.

Přemysl vrhl tázavý pohled na bechyňského kastelána. Ten skromně podotkl, že to chtěl zařídit tak, aby v noci jeho chráněnec uprchl tajně sám. Bez jeho vědomí. Pak prosebně dodal: „Mohu vás o něco požádat?“

„O co?“ opatrně se optal Přemysl. Pleskl rukou bratra po zádech a poručil, aby si odnesl věci ven, za chvíli budou odjíždět. Konečně se trochu uklidnil. Vše se zřejmě vyvíjelo dobře.

„Mám tu ještě jednoho chráněnce,“ téměř se omlouval Bavor. „Je o něco starší než váš bratr. Jmenuje se Smil a je synem rytíře Světlíka. To je onen rytíř, který kdysi Soběslava chytil na útěku. Váš královský otec ho pak mohl uvěznit na Přimdě. Syna rytíře Světlíka bych nechtěl vydat novému knížeti. To bych ho tu stejně dobře mohl popravit sám. Smil je dobrý jezdec a bude z něj skvělý rytíř, sám jsem ho učil.“

Přemysl se na okamžik zamyslel a pak přikývl. Věděl, že v budoucnu se bude každý meč hodit. A stejně tak přízeň domácích rodů. Mínil se vrátit do Čech co nejdříve. Byl přece Přemyslovec.

Za chvíli Bechyni všichni tři opustili.

KAPITOLA 2

K večeru sněžení ještě zhoustlo. Z šedých mraků se valily hromady bělostného sněhu a nadýchané závěje pokrývaly celou krajinu. Foukal studený vítr, zvedal pláště jezdců a pronikal do záhybů oděvů.

„Vidíte? Tamhle je nějaký dvorec,“ ukazoval Smil přes zasněženou pastvinu na střechy v dálce.

Koně jeli krokem, sněhu napadlo tolik, že to rychleji nešlo.

„Víš, komu patří?“

„Královský určitě není,“ přidal se Vladislav Jindřich. „Jednou nebo dvakrát jsme se tam zastavili s panem Bavorem. Patří nějakému vladykovi.“

„Ne! Pojedeme dál,“ rozhodl Přemysl. Oba mladíci si povzdechli. Byli unavení a zuby jim drkotaly zimou, ale byli zvyklí poslouchat. Přemysl je nechtěl zbytečně trápit, ale věděl, že slabost znamená porážku.

Sněhu bylo tolik, že cestu ztratili už dávno. Jeli podél malého potoka, který se vinul mělkým údolím mezi zasněženými lesy. Původně chtěli přenocovat v milevském klášteře, ale s tímhle zbožným přáním se museli rozloučit. Projeli lesním průsekem a ocitli se na malé mýtině. Tady průsek končil. Před nimi byla neprostupná hradba stromů obalených sněhem. Pomalu se začínalo šeřit.

„Zabloudili jsme. Tady zůstat nemůžeme. V lese bychom noc nepřežili,“ zlobil se Smil. Jaksi přirozeně se stal mluvčím obou chlapců.

Přemysl přikývl. Měl zlost, jenže nedalo se vůbec nic dělat. Tu zlost měl především na sebe a v té chvíli ho přepadly pochybnosti, zda si jen nenamlouvá, že je schopný rytíř. Jestli se jeho vinou těm dvěma něco stane, do smrti si to neodpustí.

„Zkusíme to v tom dvorci,“ řekl po krátkém zvažování a otočil koně. Vraceli se po vlastních stopách, aby nakonec nezabloudili ještě jednou. Lesnatá krajina tu byla osídlená velice řídce. Jejich stopy zatím částečně zapadly sněhem, proto museli cestu hledat. Všichni tři však měli spoustu zkušeností z honů.

Byla už tma, když konečně zahlédli v dálce slabé světlo z oken dvorce. Přespat tam byla jediná šance, jak nezmrznout. Mráz ještě zesílil.

„Chvála Bohu,“ oddechl si Vladislav Jindřich a pokřižoval se. Byl z nich nejmladší a jen těžko skrýval strach. Koně kráčeli se svěšenými hlavami, ale když k nim dolehlo zaržání koně ze stáje ve dvorci, zvedli uši a vyrazili ochotněji vpřed. Zato Přemyslovi naskočila na čele malá vráska. Přimhouřil oči a snažil se proniknout zrakem tmu před nimi. Intuitivně se mu něco nezdálo. Nakonec zvedl ruku na znamení, že mají zastavit. Ukázal na košatou lípu, která rostla v mělkém dolíku za vysokou hromadou navátého sněhu. Pod jejími větvemi bylo sněhu mnohem méně a u kmene téměř žádný. Seskočili na zem a Přemysl přivázal k větvím otěže všech koní, jak těch, na kterých přijeli, tak i dvou hnědáků, kteří nesli na hřbetě zásoby a věci obou mladíků. Sem nebylo z dvorce vidět.

„Půjdeme si to tam nejdříve obhlédnout. Pro jistotu pěšky,“ nařídil, aniž by byl ochotný cokoli vysvětlovat. Proč by je měl děsit? Sám si nebyl jistý, ale věděl, že opatrnosti není nikdy dost. Promnul si zkřehlé ruce, odvázal od sedla jednoho z koní se zásobami dvě kopí a podal je oběma mladíkům.

Pak všichni tři vykročili k ztemnělé palisádě. Nebylo to daleko a sníh byl z cesty odhrnutý k zavátému plotu vyplétanému proutím. Přemysl zastavil a klekl si. Stop koňských kopyt se nedalo nevšimnout. Protože ještě nezapadaly sněhem, znamenalo to, že jezdci tudy projeli těsně před soumrakem. Rychle je spočítal. Po cestě projelo pět koní. To bylo na pováženou.

„Vidím je,“ souhlasil tiše Smil. Byl starší než Přemyslův bratr a měl nějaké zkušenosti.

„Mohli by to být Soběslavovi služebníci?“ optal se zaraženě Vladislav Jindřich.

„Dá se to předpokládat. Ale musíme mít jistotu.“

„Půjdu se podívat dovnitř,“ nabídl se Smil. „Budu se vydávat za pocestného, který zabloudil. Požádám o nocleh. Pokud zahoukám jako sova, je to v pořádku. Ale pokud tam budou naši nepřátelé, zakrákám jako krkavec.“

„A co pak?“ ptal se Vladislav Jindřich. Měl rty promodralé chladem a nepatrně se třásl. Nebylo to jen zimou. V životě nikdy doopravdy nebojoval. A nikoho ještě nezabil.

„Co by? My dva se ukryjeme tady venku a počkáme,“ vysvětloval Přemysl, který bratra chápal a snažil se ho trochu uklidnit. „Pokud tam jsou opravdu nepřátelé, Smil nám otevře vrata, až ti uvnitř půjdou spát. Nevědí o nás, bude to snadné. Vrazíme tam a pobijeme je. V klidu přenocujeme a ráno budeme pokračovat v cestě.“

Smil zatím odepnul opasek s mečem a podal ho Přemyslovi, aby nevzbudil podezření. Kopí podal svému mladšímu druhovi a vrátil se do jejich úkrytu pro svého koně. Uchopil ho za otěže a zamířil k vratům. Byla už zavřená. Zabušil a začal hlasitě volat, že zabloudil a prosí, pro smilování boží, ať mu otevřou. Chvíli trvalo, než se nad okrajem vrat vynořila vousatá mužská hlava. Když si vladyka ověřil, že pocestný je opravdu sám a neozbrojený, zvedl závoru a pustil ho do svého dvorce.

Přemysl se vrátil i se svým mladším bratrem do úkrytu. Chvíli trvalo, než se ze tmy ozvalo smluvené znamení. Hlas krkavce. Ve dvorci nocovali služebníci nového knížete Soběslava.

Nedalo se nic dělat. Museli zimu ještě chvíli vydržet. Mráz po západu slunce zesílil. Byla tma a jediné, co by je mohlo prozradit, byli koně, pokud by začali ržát. Ale ti byli dobře vycvičení. Ze zásob jim Přemysl dal trochu obroku. Spokojeně žrali a olizovali sníh.

„Jak dlouho to bude trvat?“ drkotal zuby Vladislav Jindřich. Byl přece jen křehčí a zimou trpěl víc než starší bratr.

„Snad už ne dlouho,“ konejšil ho Přemysl, odepnul plášť a chtěl ho přehodit přes bratrova ramena, ale ten ho skoro uraženě odmítl: „Jsem přece rytíř!“

„To jsi,“ usmál se láskyplně jeho bratr. „Ale přesto si ho vezmi.“

Vladislav Jindřich ještě chvilku bojoval se svou hrdostí, ale pak se do pláště zabalil. „Tohle ti nikdy nezapomenu,“ slíbil s vážností dospívajících chlapců, kteří rádi pronášejí velká slova.

Kéž by, pomyslel si Přemysl. Dobře věděl, jak to bývá mezi dospělými sourozenci z vládnoucích rodů.

Sněžení pomalu ustávalo a mraky na nebi se trhaly. To bylo pro jejich záměry špatné. V jasných nocích byla naděje na nečekané přepadení mnohem menší.

Světla v oknech domů za dřevěnou palisádou pomalu zhasínala. Konečně nastala všude tma. Ještě chvíli ale museli vydržet. Teprve po hodné chvíli se ozvalo tlumené soví houkání.

Přemysl kývl na bratra a vyrazili k vratům dvorce. Běželi přikrčení a skoro nedýchali. Vrata se pootevřela na škvíru. Za nimi čekal Smil. Přemysl a Vladislav Jindřich se obratně protáhli dovnitř a vrata zase opatrně zavřeli. Přitiskli se k nim. Tady byla tma, že by je nebylo vidět, ani kdyby někdo vyšel na dvůr. Smil si převzal meč a kopí a přitom šeptal, že čtyři vojáci jsou v čeledníku. On tam má spát s nimi. Velí jim Odolen. Zná ho, je to statečný rytíř a věrný služebník Soběslavových synů. Pokud pochopil, dobře se zná s vladykou, možná jsou dokonce příbuzní. Teď spolu sedí někde uvnitř domu. Viděl je, jak jdou po schodech do patra a nesou si dva džbány vína.

„Měli jsme štěstí,“ uzavřel spokojeně. „Bůh je s námi! Nikdo dvorec nehlídá. Vladyka prohlásil, že to je zbytečné, když má na noc knížecí vojáky.“

„S těmi čtyřmi v čeledníku si vy dva jistě poradíte,“ rozděloval úkoly Přemysl šeptem. „Já půjdu do domu. Buďte opatrní, nemůžeme si dovolit, aby někoho z vás zranili. Kdo se neudrží v sedle, má smůlu!“ Aniž čekal na odpověď, rozběhl se přikrčený k mohutnému patrovému srubu. Oba chlapci zamířili na opačnou stranu, kde stál čeledník. Smil několika slovy vysvětlil mladému Přemyslovci, jak to uvnitř vypadá a kde leží vojáci knížete Soběslava.

„Mají kopí, ale stojí opřená o stěnu. A pak ještě tesáky. Já si vezmu na starost ty dva vpravo. Dej si pozor, uvnitř není vidět na krok. Nechám otevřené dveře, zrovna vyšel měsíc.“

Vladislav Jindřich se navzdory mrazu trochu potil. Měl poprvé v životě zabít člověka. Obdivně se ohlédl za starším bratrem, který se zatím plížil po schodech do místností v patře, kde na něj čekali dva ozbrojení rytíři.

Došli k čeledníku a prudce vrazili do velké jizby. Podlahu měla z udusané hlíny, nebyla vytápěná a jen na jedné straně se nacházela tři malá podélná okénka. Podél stěn stály lavice a na nich se nezřetelně rýsovala ležící těla. Nejprve kopími prokláli muže, kteří leželi blíže dveřím, a pak se vrhli s meči v rukách na zbylé dva. Ti sice stačili vyskočit, ale víc nestihli. S chroptěním se vzápětí svalili v krvi na podlahu. Bylo to až příliš snadné.

„A teď do domu!“ nařídil Vladislav Jindřich. Teď už velel zase on. Zabít nebylo tak těžké, jak si myslel. Smil ještě zkontroloval, zda jsou všichni čtyři vojáci knížete Soběslava opravdu mrtví, a pak vyběhl za svým mladším druhem. Ze stodoly je ustrašeně pozorovalo několik rozespalých čeledínů a děveček, ale báli se vystrčit nos.

Teď už nebyl důvod se skrývat a bylo zbytečné na schodech opatrně našlapovat. S dupáním vyběhli na dřevěnou pavlač. Druhé dveře od schodů byly otevřené, z nich se linulo tlumené světlo hořících svící a byl slyšet rámus a řinčení kovu. Vladislav Jindřich se vrhl ke dveřím jako první, ale na prahu se zastavil. Na podlaze v rohu jizby ležel muž středního věku. Tělo končilo krvavým pahýlem krku, hlavu neviděl, někam se zakutálela. Uprostřed jizby zápasil Přemysl s druhým mužem. Byl vousatý a měl silná ramena. Byl to onen muž, který přijal Smila pod svou střechu. Přemysl měl převahu a zle na něj dotíral. Vladyka se mečem bránil z posledních sil.

Vladislav Jindřich se chtěl vrhnout do jizby, aby svému bratrovi pomohl, ale ucítil na rameni Smilovu ruku. „Nech je. Tvůj bratr ho zabije sám. Ta jizba je malá i pro dva. Jenom bys překážel. Pojď!“

Chytil ho za ruku a táhl k vedlejším dveřím. Rozrazil je, ale uvnitř našli jen dvě vyděšené ženy. Jedna byla mladá a velice hezká. Než však stačili dojít k posledním dveřím, vyřítil se z nich mládenec zhruba Smilova věku. Přes halenu měl přehozenou drátěnou košili, v jedné ruce držel štít a ve druhé meč. Byl to nejspíše vladykův syn. Okamžitě se vrhl na Vladislava Jindřicha. Ten jeho výpad odrazil jen s největším úsilím. Vladykův syn byl jako posedlý a díky štítu měl výhodu.

Nebylo nač čekat. Smil odstrčil svého mladšího druha a skokem se postavil před něj. Soupeř se štítem byl příliš nebezpečný. Jejich meče se prudce srazily. Vladislav Jindřich o krok ustoupil a honem nevěděl, co má dělat. Pavlač byla úzká, a kdyby se chtěl prodrat zase dopředu, mohl by svého druha ohrozit. Měl neuvěřitelnou zlost, že ho nenechal, aby si to s vladykovým synem vyřídil sám. Nebyl horší rytíř než Smil. Často spolu cvičně zápasili a Vladislav Jindřich občas i vyhrál.

Vladykův syn zatím krok za krokem zatlačoval Smila ke schodům. Štítem odrážel jeho výpady a sám ho nebezpečně ohrožoval. Protože se Smil mohl bránit pouze mečem, nezbýval mu téměř čas k protiútokům. Těžce oddechoval a pomalu couval. Vladykův syn uměl bojovat. Při výpadech používal i svůj štít, kterým do Smila vrážel, jako by měl v ruce beranidlo. Zmenšoval mu tak prostor, aby se nemohl mečem pořádně rozmáchnout.

„Utíkej dolů,“ křikl Smil na svého mladšího druha.

„Ale já…“

„Tam budeme mít víc místa k boji,“ vysvětloval Smil a na poslední chvíli odrazil výpad, který mu směřoval na krk.

Vladislav Jindřich poslechl, otočil se a pádil po schodech na dvůr. Přitom ho napadlo, že by se jim hodila kopí, která zanechali vražená do těl Soběslavových ozbrojenců. Rozběhl se k čeledníku. Když vběhl dovnitř, našel tam dva čeledíny, kteří zděšeně prohlíželi těla mrtvých. Sotva ho zahlédli, couvli k zadní stěně a se sepjatýma rukama prosili o milost. Nevšímal si jich. Z těla mrtvého na lavici vytrhl kopí a rychle se vrátil na nádvoří.

Smil byl lehce zraněný na levé ruce a klopýtavě ustupoval k vratům. Vladislav Jindřich se rozběhl. Měl výhodu, že protivník stál k němu bokem a příliš si ho nevšímal. Když byl asi tři kroky od něj, zvedl kopí a vší silou ho mrštil. Kopí proniklo drátěnou košilí, sice nijak hluboko, ale stačilo to. Vladykův syn vykřikl překvapením a bolestí, uskočil a přitom mu z ruky vyklouzl štít. Smil na nic nečekal a prudkým švihem mu uťal ruku s mečem.

„To bylo pěkné,“ ozvalo se z pavlače srubu. Podívali se tam. Protože se noční nebe zatím trochu vyjasnilo, bylo vidět celkem dobře. U dřevěného zábradlí stál Přemysl a sledoval jejich boj. „Zavřete někam všechnu čeleď, ať máme do rána klid,“ nařídil a vrátil se do domu.

Jak zjistili, ve dvorci sloužili tři čeledíni a dvě děvečky. Zahnali je do sýpky, která měla pevné dveře a zámek. Pak otevřeli vrata a přivedli své koně. Dali jim oves, do žlabu nanosili ze studny čerstvou vodu a teprve pak se vrátili do domu.

Přemysla našli v kuchyni s oběma ženami. Starší, vladykova žena, rozdělávala oheň a mladší, jeho dcera, připravovala mouku, mléko, med a sušené ovoce, aby uvařila kaši. Vypadaly vyděšeně a uhýbaly pohledem.

„Nic se vám nestane,“ slíbil jim Přemysl. „Uvařte pořádnou večeři, my se tu vyspíme a ráno budeme pokračovat v cestě. Vás se ani nedotkneme. Pokud budete rozumné! Jsme rytíři.“

„Proč jste nás přepadli?“ dodala si odvahu starší. „Bez opovězení nepřátelství! Takhle se chovají lapkové a ne rytíři.“

„Nepřepadli jsme vás. Nechceme tu loupit,“ vykládal smířlivě Přemysl. „Stihl vás jen zasloužený trest. Zradili jste českého krále Vladislava. Neměli jste pod svou střechu přijímat Soběslavovy služebníky.“

Starší žena svěsila ramena a mlčky přikývla. Rychle dodělala sladkou kaši, přinesla kus chleba a tři homolky sýra. Pak se nechala i s dcerou odvést a zavřít ve své komnatě.

„Dneska jsme měli štěstí,“ liboval si Smil.

„Bůh stojí na naší straně,“ souhlasil Přemysl. „Vláda v téhle zemi patří potomkům krále Vladislava, bez ohledu na to, co si myslí Rudovous.“ Pak si všiml, že Vladislav Jindřich jí mlčky a je zaražený. Rukou ho objal kolem ramen a pokusil se ho rozveselit. Ale moc se mu to nedařilo.

„Jsi ještě příliš mladý a nemáš zkušenosti,“ konejšil ho, když se ukládali k spánku. „Musíš si opakovat známou pravdu, že buď zemřou tví nepřátelé, nebo zemřeš ty.“

„Co bude s těmi ženami?“

„Tak moc se přece nestalo. Zůstal jim dvorec, dobytek a veškeré zásoby. Kníže Soběslav je možná odškodní. A ta starší se co nejdříve vdá. Dvorec nemůže zůstat bez vladyky. Tak už se netrap a spi. Zítra nás čeká dlouhá cesta. Strašně jsme se tu zdrželi.“

„Není to naše vina, že jsme je museli pobít,“ přidal se Smil. „Kdyby tolik nesněžilo a my neztratili cestu, spali jsme teď v milevském klášteře. Za všechno vlastně může tohle mizerné počasí!“

Vladislav Jindřich se otočil na bok, ale dlouho nemohl usnout. Modlil se a uvažoval, zda by nebylo lepší věnovat se dráze preláta. Stejně jako jeho nevlastní bratr Vojtěch, který se stal salcburským arcibiskupem. Umínil si, že až se zase potká s otcem, požádá ho, zda by nemohl odjet do Salcburku.

Zbytek cesty proběhl bez vážnějších potíží. Zlepšilo se počasí, a proto mohli jet mnohem rychleji. Jen za Žatcem div nepadli do léčky, kterou uchystalo několik vladyků věrných knížeti Soběslavovi. Naštěstí je žatecký kastelán včas varoval. I on kdysi bojoval pod Milánem, proto zůstal věrný králi Vladislavovi a jeho synům. Jak se později Přemysl dozvěděl, žateckého kastelána nechal Soběslav popravit mezi prvními.

KAPITOLA 3

Město Meerane leželo na jižní hranici Durynska, téměř na dohled saského Cvikova. K hranicím českého státu to odtud bylo blíže než z Krušných hor do Prahy. Na Květnou neděli se sem sjeli synové vyhnaného krále Vladislava a také někteří příbuzní a přátelé.

Hrad Mare se nacházel na nevysokém kopci, chráněném ze tří stran rybníky a podmáčeným rašeliništěm. Přístup k hradní bráně vedl po úzké šíji z opevněného města na úpatí kopce. I tady byla znát ruka činorodé královny Judity. Na rynku čekal na zastřešení nový kostel, který měl být po dokončení zasvěcen svatému Martinovi.

„Většina českých rodů přísahala věrnost Soběslavovi,“ vykládal rozmrzele vyhnaný kníže Bedřich. Byl nejstarším Vladislavovým synem. Snad proto, že jeho matkou nebyla královna Judita, ale první Vladislavova manželka Gertruda Babenberská, svým nevlastním bratrům se nepodobal ani v nejmenším. Nosil v sobě podsaditou bavorskou zemitost. Byl hřmotný a měl široký obličej zdobený krátce zastřiženou bradkou a knírem. Překročil již třicítku, ale právě nízký věk ho diskvalifikoval, aby se mohl stát knížetem. Stále totiž platil stařešinský zákon, podle něhož měl vládnout nejstarší Přemyslovec, bez ohledu na to, zda byl synem předchozího panovníka či nikoli. Právě tohle ustanovení se Vladislav neúspěšně pokusil obejít. Pravda ovšem byla, že ani Soběslav nebyl nejstarším členem rodu. Měl však podporu císaře Fridricha Barbarossy, přezdívaného Rudovous, a to stačilo. Císař byl příliš mocný, aby se někdo odvážil postavit proti jeho vůli.

„V téhle chvíli se musíme s vyhnanstvím smířit,“ povzdechla si královna Judita. Seděli ve velkém sále v patře paláce. Z oken byl nádherný výhled na zvlněnou krajinu s řídkým porostem. Tady ještě vládla zima, i když doma v Čechách už rašila zelená tráva.

„Trochu neobvyklá situace,“ souhlasil rozmrzele Děpolt. Seděl na konci stolu mezi mladíky, ale přesto se domníval, že i on má právo hovořit. Jeho zemřelý otec byl totiž bratrem českého krále a jeho věrným spojencem. Byl to on, kdo dokázal spolu s první Vladislavovou manželkou Gertrudou ubránit Pražský hrad v době, kdy byl Vladislav na křížovém tažení. Tehdy povstali velmožové podněcovaní moravskými Přemyslovci. Přes různé potíže si však členové vladislavské větve rodu dokázali velice dlouho udržet pevné postavení. Teď o něj přišli. Po třiceti pěti letech.

„Jistě, hodně neobvyklá situace. Musíme začít hledat nové spojence,“ souhlasil Bedřich. „Co si o tom myslíte vy, můj královský otče?“

Vladislav seděl v čele stolu v honosném křesle, přes ramena měl přehozený červený plášť podšitý sobolinou a na hlavě zlatý diadém. Stále byl pomazaným českým králem. Hovory svých příbuzných však nesledoval. Jeho oči bloudily po tvářích mužů zmateně, jako by je ani nepoznával. Při kvapném útěku z Čech zastihla jeho družinu v Nakléřovském průsmyku sněhová bouře. Vladislav byl už starý a slabý. Byl jen stínem rytíře, který s mečem zdviženým nad hlavou dobyl milánské hradby. V horách se nastudil a stále se nemohl zbavit občasných záchvatů kašle a horkosti.

„Nikdo se za nás nepostaví,“ hořce odpověděla místo něj jeho žena. Královna Judita za posledních pár týdnů zestárla o celé roky. „Rudovous zase válčí v Lombardii. Proto potřebuje doma klid. Žádné války, žádná povstání. Dostala jsem vzkaz od bratrance Ludvíka. Po smrti mého strýce se stal durynským lantkrabětem on. Prý nemáme s jeho pomocí počítat. Nedá nám ani jedno kopí. Vzkazuje, že on s českým knížetem válčit nebude.“

„Ani můj tchán, uherský král, nám nepomůže,“ přidal k výčtu špatných zpráv sesazený Bedřich.

„Je to hloupost, chtít bojovat teď. Soběslav by se ubránil,“ ozval se najednou třaslavým hlasem stařičký král Vladislav. Všichni se na něj překvapeně zadívali. Jen zřídka odpovídal na otázky a sám nehovořil vůbec. Apatie zmizela z jeho tváře. Po úzkých bledých rtech přeběhl lehký ironický úsměv. Přesně jako kdysi. „Vybudoval jsem silné království. Pevné hrady, spousta vynikajících rytířů. Nikdo v říši nemá pověst tak skvělých válečníků jako Češi. Proti takové síle se nikomu nebude chtít zvednout meč.“

„A to se máme vzdát?“ vykřikl Přemysl. Otec ho zpražil káravým pohledem. Když hovořil on, český král, neslušelo se, aby mladší mluvil bez vyzvání. Znovu z něj vyzařovala autorita muže, který si nenechá do svých věcí mluvit. Judita, která seděla vedle něj, láskyplně položila ruku na jeho, vyhublou a vrásčitou. Jindy by to nedovolil. Teď se na ni vděčně usmál, ale hned se zase ujal slova.

„Vzdát? To jsi můj syn? Už brzy si mne Bůh povolá před svou spravedlivou tvář, aby mne soudil. Já se návratu domů už nedožiju. Ale vy ano. Musíte však být trpěliví. Poradím vám. Víte, kdo jediný může Soběslava porazit?“

„Kdo?“ vyhrkli společně Bedřich a Děpolt. Přemysl se tvářil zaraženě a mlčel.

„Soběslava může porazit jediný člověk,“ zdůraznil významně Vladislav. Oči mu ztmavly a pozorně se rozhlížel po soustředěných tvářích mužů kolem stolu. „Sám Soběslav! Já ho znám. Žít léta ve vězení, to není nejlepší příprava na převzetí knížecího stolce. Bude se bát. Nikomu nebude důvěřovat. Nedokáže si mezi domácími rody zajistit dostatečně pevnou oporu. Rozhádá se s našimi moravskými příbuznými. A nakonec se rozhádá i s císařem. Bude to tak, tím jsem si zcela jistý. Na tuhle chvíli musíte být připraveni. Musíte vstoupit do hry ve správnou chvíli. Rudovous mě zradil. Po všech těch letech. Ale on zradí každého, pokud mu to něco vynese. Za pár let Rudovous opustí Soběslava, stejně jako opustil mne. Vrátíte se do Čech. Ale na to, co se stalo mně, na to nesmíte zapomenout. Už nikdy neudělejte stejnou chybu jako já. Musíte pobít nebo uvěznit všechny příbuzné, kteří mají v sobě krev oráče Přemysla. Teprve pak můžete začít bojovat o moc mezi sebou. Ale dokud budou žít jiní Přemyslovci, musíte zůstat svorní. Slibujete?“

Bedřich tasil meč a zvedl ho ke stropu na znamení přísahy. Ostatní to udělali po něm. Jediný, kdo se chvíli zdráhal, byl Přemysl. Ale pod palčivým pohledem svého otce se nakonec k přísaze připojil.

„A teď k praktickým záležitostem,“ pokračoval Vladislav. „Bedřichu, seber všechny ozbrojené muže, které tu máme, a vyraz za císařem. Vstoupíš do jeho služeb a budeš mu věrně sloužit jako rytíř, můj synu.“

„Jemu?“ zabručel opovržlivě.

„Jistě. Musíš být první, na koho si vzpomene, až se rozhodne zbavit se Soběslava. A pak, někde musíš hledat obživu. V císařových službách potkáš spoustu významných velmožů. Hledej si mezi nimi přátele.“

Bedřich přikývl na znamení souhlasu.

„Vezmi s sebou Děpolta. Bude ti jako rytíř užitečný.“ Řekl to způsobem, který si uměl Přemysl přeložit. Bratranec Děpolt bude jistě v družině válečníků platný, ale navíc ho bude mít Bedřich pod dohledem.

Vladislav zatím pokračoval: „Můj nejmladší a milovaný Vladislav Jindřich mne požádal, zda by se mohl uchýlit do Salcburku k mému synu Vojtěchovi. Jenže jeden prelát v rodině stačí! Ne, nebude tě vychovávat arcibiskup, ale rytíř. Sám ti najdu někoho vhodného, kdo tě přijme do své družiny jako panoše.“

Odmlčel se a dostal záchvat kašle. Judita mu podala číši horkého vína s medem a bylinkami. Sama mu ji přidržela u úst. Vděčně se napil. Krátká chvilka jasného uvažování byla pryč. Svěsil koutky úst a roztržitě se rozhlédl.

„A já, můj královský otče?“ optal se zdvořile Přemysl.

„Už zase mluvíš bez vyzvání,“ povzdechl si stařičký král. „Jistě, co s tebou? Na panoše jsi příliš starý, s Bedřichem by ses pohádal dřív, než byste dojeli k Rudovousovi. Jsem unavený. Zítra, zítra rozhodnu.“

Vstal, zapotácel se a div neupadl. Dva služebníci přiskočili a odvedli ho na lůžko.

„Takový to byl král,“ povzdechla si nešťastně Judita, sepjala zbožně ruce, ale nedokázala se ubránit slzám.

Bedřich se rozhodl, že nebude odjezd oddalovat. Spolu s rodiči oslavil Velikonoce a hned po Vzkříšení nařídil své družině, aby se nachystala na cestu. V Durynsku se přece jen necítil tak svobodně jako v krajinách kolem Dunaje, kde žili příbuzní jeho matky. Tady byl mezi cizími.

Jeho oddíl čítal téměř dvě stovky jezdců. To už byla slušná síla. Všichni ozbrojenci měli železnou zbroj i meče a byli to zkušení válečníci. Většina mu sloužila už v Praze, zbytek byli synové významných rodů, které se bály Soběslavovy pomsty.

Ještě než odjel, dostal se do hádky se svým nevlastním bratrem Přemyslem, protože chtěl s sebou vzít i muže z jeho družiny. Ale Přemysl se tvrdě postavil proti.

„Nebudu žít jako žebrák,“ rozčiloval se. „Jsem syn českého krále. Nedám ti ani jednoho rytíře. Musím přece mít také nějakou družinu.“

„A jak ji uživíš?“ sarkasticky se ptal Bedřich.

„To nech na mně!“

„Nenechám. Až budou tví rytíři hladovět, co udělají? Vrátí se do Čech. A vstoupí do služeb našeho příbuzného Soběslava.“

„A proč by měli moji rytíři hladovět a tví nikoli? Umím se o ně postarat stejně dobře jako ty. A nepotřebuji k tomu plazit se před Rudovousem.“

„Cos to řekl?“ sykl hněvivě Bedřich a tasil meč. Přemysl udělal okamžitě totéž.

„To by snad stačilo!“ zasáhla Judita, která sledovala jejich hádku. Jako matka samozřejmě stranila Přemyslovi, neboť byl z její krve, ale musela připustit, že na tom, co tvrdí její nevlastní syn Bedřich, kus pravdy je. Nakonec se bratři dohodli, že to nechají na samotných rytířích. Ať si každý vybere, zda chce jet s Bedřichem k císaři, nebo zda zůstane s Přemyslem.

Většina rytířů Přemysla opustila. Zůstalo mu jen deset mužů, mezi nimi i mladý Smil. Velitelem malé družiny, která v Meerane zůstala, se stal Černín. Byl o deset let starší než Přemysl a zastával významné funkce už na dvoře krále Vladislava. Měl spoustu zkušeností a většina přítomných nechápala, proč se také nevydá k císaři, který by určitě ocenil jeho schopnosti. Bedřich sám se ho pokoušel do poslední chvíle zviklat, ale neuspěl.

Odjezd Bedřichova oddílu sledoval Přemysl spolu se svým mladším bratrem z věže nad bránou. Zima konečně povolila, slunce začalo hřát a nebe se vyjasnilo. Na zemi stály špinavé kaluže z tajícího sněhu a mezi nimi se nesměle objevily něžné kvítky sněženek. Včera jich Přemysl pár natrhal a odnesl své matce.

„A co ty?“ obrátil se Přemysl na svého mladšího bratra. „Už víš, na který dvůr tě náš královský otec pošle?“

„Zapomněl na to,“ odpověděl Vladislav Jindřich. V jeho hlase nezněla hořkost, spíše něha. Jejich otec vůčihledně scházel. Během Vzkříšení většinu bohoslužby prokašlal. „Ale nic tak hrozného se naštěstí nestalo. Naše matka se obrátila na své příbuzné tady v Durynsku. Před chvílí přišla odpověď,“ svěřoval se dychtivě. „Jako panoše mne přijme sám lantkrabě Ludvík. Budu žít na jeho dvoře na Wartburgu.“

„To jsem rád. Mně se tady na severu líbí víc než v rakouských zemích nebo v Bavorsku,“ souhlasil Přemysl. „Strýc Ludvík je dobrý rytíř. Tam se něco naučíš.“

Vladislav Jindřich na něj vrhl krátký chápavý pohled a pak se opatrně zeptal: „Já vím, že mi do toho nic není, ale řekni mi, proč jsi váhal s přísahou, když nás o ni otec požádal? Co je špatného na tom, že budeme držet spolu proti ostatním Přemyslovcům?“

„Těžká věc,“ zabručel neochotně Přemysl. Neměl v úmyslu odpovídat. Ale Vladislav Jindřich byl paličatý, a když ho něco zaujalo, jen těžko se dal odradit.

„Mám tomu rozumět tak, že bys byl ochotný zvednout meč proti nám ostatním? I proti mně?“

„A ty snad nechceš vládnout, až budeš starší?“ vážně se ho optal Přemysl a pootočil se, aby mu viděl do očí. Družina jejich nevlastního bratra Bedřicha zatím zmizela za lesíkem na obzoru.

Vladislav Jindřich pokrčil neurčitě rameny. Takhle po pravdě řečeno nikdy neuvažoval. Až dosud se setkával jen s tím, že potomci knížete Soběslava jsou jejich nepřátelé. Logicky z toho vyplývalo, že potomci knížete Vladislava, prvního toho jména, k nimž patřil i jejich otec král Vladislav a samozřejmě i on sám, jsou spojenci. Zaraženě opakoval otázku: „Takže ty bys klidně válčil s Bedřichem? Anebo i se mnou?“

„To zrovna ne,“ řekl přátelsky Přemysl a jednou rukou ho objal kolem ramen. „Ale s jinými ano. U stolu s námi seděl třeba Děpolt. Taky přísahal. Je o rok starší než já. Pokud by došlo na věc a ve hře bych byl já a on, měl by se podle stařešinského zákona stát knížetem Děpolt. To bych nikdy nepřipustil!“

„Ach tak,“ přikývl trochu zmatený Vladislav Jindřich. Pak se omluvil a odběhl. Přemysl se za ním ještě dlouho díval. Neusmíval se. Tušil, že v budoucnu budou s jeho blízkými příbuznými potíže.

Po odjezdu bratra Bedřicha a většiny českých rytířů se Přemysl dohodl s matkou, že vstoupí do jejích služeb. Hrad Mare nebyl veliký. Měl protáhlé oválné nádvoří obehnané vysokou kamennou hradbou, která byla na jedné straně zpevněná starobylým patrovým palácem a na protilehlé masivní hranolovou věží. Na příjezdové cestě od města stály dvě nižší věže, mezi kterými byla brána. Vedle brány stálo několik dřevěných srubů, kde byly uložené zásoby, spávala čeleď a byly tu také stáje a maštale. Za palácem se ještě nacházela cisterna podobná studni, do níž se sbírala dešťová voda.

Se svou družinou měl Přemysl střežit bezpečnost hradu. Za to dostávali jeho muži stravu a jeden stříbrňák týdně, on sám pět. Nebylo to moc, ale nic lepšího po ruce neměl. A nikoho v německých zemích neznal tak dobře, aby se mohl ucházet o výhodnější službu. Umínil si však, že se zúčastní všech turnajů, které se budou v zemích na sever od českých hranic konat. Kde jinde by si ho nějaký vlivný kníže nebo lantkrabě všiml než právě během turnaje?

Ale na to byl ještě čas. Většina klání se konala v létě a na podzim. Na jaře bývaly jiné starosti. Sedláci osévali pole a majitelé hradů bojovali se svými sousedy. V létě a na podzim pak sedláci obilí sklízeli a znepřátelení rytíři vyhlašovali klid zbraní a domlouvali podmínky smíru. Často právě během turnajů.

Najednou měl Přemysl času, že nevěděl, co s ním. Ale nové bylo ještě něco. Nebyl tu nikdo, koho by musel na slovo poslechnout. Jeho otec sedával celé dny v paláci u okna své komnaty. Býval pečlivě zabalený do královského pláště, ale i když začalo jaro, na nebi zpívali ptáci a začala rašit tráva, třásl se zimou. Díval se do kraje, ale neviděl rašeliniště řídce porostlé křovinami a neduživými stromy. Podle zasněného úsměvu bledých rtů prožíval znovu chvíle své bývalé slávy. Vůbec nevycházel ven a jen zřídka někomu odpovídal.

Přemyslova matka Judita se věnovala dostavbě kostela ve městě. Většinou přespávala v řeholním domě sester benediktinek ve městě a se svým synem často nepromluvila několik dnů. Jako by se bála vracet do paláce, kde umíral její manžel. Pokud za ním zašla, často se stávalo, že ji stejně nepoznal. Když s ním však nebyla, občas se na ni vyptával a jednou se dokonce rozzuřil, že se neobjevila tak rychle, jak si on představoval.

Hradní purkrabí byl příliš bezvýznamný, aby si troufl cokoli prosazovat. Byl to ustrašený nesebevědomý muž, který trávil čas raději v kapli než na dvoře mezi čeledí. Přemysl proto nemusel poslouchat vůbec nikoho. Život na hradě se řídil podle jeho vůle. Nemusel se dokonce ohlížet ani na to, zda by se jeho příkazy líbily otci nebo staršímu bratru Bedřichovi. Poprvé v životě byl skutečným pánem on.

Až do odjezdu Vladislava Jindřicha se věnoval především jemu. Cvičili s meči v rukách a na koních se proháněli po okolí. Pak jeho bratr odjel na Wartburg. Ten den si na vyjížďku vyjel Přemysl poprvé sám. Doprovod mu sice nabízel velitel jeho družiny Černín, ale odmítl. Potřeboval si srovnat myšlenky. Byl sice svým pánem, ale spokojený se necítil. Pánem sice byl, ale jen z milosti své matky.

Pomalu sjížděl po skalnaté cestě od brány k hradbám města Meerane. Když tudy jezdíval se svým bratrem, pod kopcem odbočili na úzkou stezku a pokračovali k lesu. Byli dva, mohli závodit nebo si povídat, občas zastavili a zápasili mečem nebo pěstmi jako dva venkovští chasníci. Bylo pořád čím se bavit. Jenže teď byl Přemysl sám. Rozbahněná pláň mu připadala smutná. Odbočil k městské bráně.

Pomalu projížděl mezi domy a bez většího zájmu sledoval, co lidé dělají. Seskočil před dílnou koláře, posadil se na lavici u zdi dvora a pozoroval, jak kolář se svým pomocníkem sesazuje kolo. To ho zaujalo.

„Dáte si trochu piva?“ nabídl trochu rozpačitě kolář. Nebyl zvyklý, aby se o jeho práci urození lidé zajímali.

„Rád,“ přikývl Přemysl.

Kolář křikl do otevřených dveří a vrátil se ke své práci. Skoro hned se vynořila menší, ale pěkně stavěná dívka se džbánem v ruce. Hnědé vlasy měla spletené do dvou copů stočených na temeni hlavy. Čelo si ovázala červenou stuhou, na níž měla pro ozdobu zavěšené měděné esovité záušničky. Oblečená byla do dlouhé bílé košilky, která jí sahala až k patám. V pase ji měla staženou koženým páskem s ozdobným závěsem. Šňůrka, která stahovala košili u krku, se uvolnila, ale ve spěchu si toho nevšimla. Zastavila se před urozeným hostem a uklonila se. Horní lem košilky se odhrnul. Přemysl bezděčně zabloudil pohledem do jejího výstřihu. Zahlédl vrchní část ňader a žlábek mezi nimi. Dívka měla hebkou pleť, a protože nejspíše přiběhla z kuchyně, byla zpocená.

Natáhl ruku, džbán si od ní vzal, a i když nebyl zvyklý projevovat vděk služebníkům, roztržitě poděkoval. Dívka se otočila a utekla zpátky do domu. Napil se, pivo bylo vlažné a hořké.

„Potřebujete vůz? Dělám nejlepší široko daleko,“ nabízel kolář. Všiml si, že urozený host je v dobrém rozmaru, a jako obchodník toho chtěl využít.

„Ještě nevím,“ řekl Přemysl. Chvilka okouzlení byla pryč. Položil džbánek na lavici, vyskočil do sedla a odcválal.

KAPITOLA 4

Venku byla vlahá jarní noc. Do Přemyslovy komnaty doléhalo otevřeným oknem od rybníků pod kopcem kvákání žab. Kanovník svatovítské kapituly, který před mnoha lety Přemysla zasvěcoval do tajů křesťanské víry, tvrdil, že takhle se žáby lákají k páření. Před očima měl stále tu drobnou dívku. Vypadala křehce, ale pokud si stačil všimnout, ňadra měla neobyčejně pěkná. Převaloval se na lůžku a nemohl usnout. Nakonec odhodil přikrývku a vstal.

Doma v Praze se občas pomiloval s nějakou služebnou. Dívkám z urozených rodů se vyhýbal. Nechtěl přidělávat starosti svým rodičům. Navíc nechtěl být zavázaný některému z velmožů. O milování nikdy nepřemýšlel. Pokud cítil touhu, prostě ji uspokojil. Mohl ji uspokojit i teď. Věděl, že stačí seběhnout po schodech a zajít do čeledníku, kde spalo hned několik hezkých služebných. Jenže toužil po dceři onoho koláře. Posadil se na kraj lůžka a přemýšlel. Snad poprvé se stalo, že mu nebylo jedno, s jakou dívkou uspokojí svou mužskou touhu. Usnul až pozdě v noci, kdy celý hrad dávno ztichl.

Ráno zhltl v rychlosti pár placek s medem a vyrazil do města.

„Tak už jste se rozhodl, urozený pane?“ optal se radostně kolář, když se Přemysl objevil na jeho dvoře. „Budete chtít vůz?“

„Kde máš dceru?“ houkl pánovitě. Zůstal sedět na koni.

„Tady je řemeslnická dílna, ne hampejz,“ ohradil se vzdorovitě mistr. „Vůz vám prodat mohu, ale na dceru si nechte zajít chuť!“

„Jak myslíš,“ ušklíbl se Přemysl. Nehodlal se s nějakým chámem dohadovat. Povolil koni otěže a vyrazil za městským rychtářem.

„Víš, kdo jsem?“ optal se ho zvysoka.

„Jistě,“ uklonil se vysoký kudrnatý muž, který měl u pasu dýku a na krku řetěz na znamení svého úřadu.

„Koláře dej uvěznit. Urazil mne. A jeho dceru pošli na hrad. Bude sloužit jako děvečka.“

„To není tak snadné,“ vysvětloval rychtář opatrně. „Meerane je svobodné město. Máme svá práva. Koláře, jmenuje se Filip, postavím před soud, pokud si to přejete. Tam ho můžete řádně obvinit. Pak se uvidí. Ale jeho dceru Albínu na hrad nepošlu. Dcery měšťanů nemají povinnost sloužit. Myslím však, že bych dokázal váš problém vyřešit jinak. Trocha rámusu bude sice taky, ale co je dneska zadarmo, že?“

Přemysl se zamračil. Taková důvěrnost se mu vůbec nelíbila. Zlostně se optal, co tím myslí.

„Chápu vás, Albína je hezká holka,“ pousmál se rychtář. „Je sice pravda, že zákon trestá velice přísně, pokud se muž zmocní poctivé panny násilím, ale pokud je urozený, může svůj hřích vykoupit. Zařídím, aby Albína přišla dneska večer do stodoly za mou zahradou. Tohle řešení je nejjednodušší. Samozřejmě pokud se to nebude opakovat příliš často. Měšťané v Meerane se s tím smíří určitě snáze, než aby musela dcera některého z nich do služby na hrad. Na porušování městských svobod jsme tady hákliví. Spokojen?“

„Asi jsi mne špatně pochopil,“ naštvaně odsekl Přemysl a tryskem se vydal zpátky na hrad. Zuřil, takhle ho už dlouho nikdo neponížil. Večer se objevila jeho matka Judita. U stolu ji během večeře požádal, aby zbavila rychtáře úřadu, protože je to drzý a neschopný chlap.

„Vím o všem,“ řekla a upřeně si ho měřila. „To, co jsi po něm chtěl, nebylo ani křesťanské, ani spravedlivé, ani hodné syna českého krále.“

„Tak on žaloval?“ soptil Přemysl.

„Vládcem na tomto panství jsem já,“ upozornila ho klidně. „Dokud tu budu já, bude se v Meerane dodržovat zákon. Jasné, můj milovaný synu?“

„Ale já tu holku chci!“ V autoritativním způsobu, jakým to řekl, se tajila výhrůžka. Přemysl nebyl ovce, která utíká do stáda, jakmile pes zaštěká.

„Já ti přece v ničem nebráním,“ podivila se s převahou v hlase. Ani královna Judita nebyla ovce. „Pokud budeš dodržovat zákony boží a lidské, dělej si, co chceš. To si neumíš poradit jako rytíř?“

Odložil lžíci a mlčky si nalil do číše rudé kyperské víno vonící kořením. Upil a pak smířlivě řekl: „Nikdy jsme o tom nemluvili, má královská matko. Jak tě můj otec získal?“

Judita sebou trhla. O takových věcech se opravdu nemluvilo. Přemysl jí visel očima na rtech. Trochu se zarděla a pak s pohledem odvráceným stranou začala tiše, jako by se omlouvala: „Nesluší se sice o takových věcech hovořit, ale jsi můj syn. Tvůj otec tě učil zacházet s mečem a jezdit na koni, proč by ti také matka nemohla prozradit nějaké tajemství, které můžeš v životě potřebovat? Když si pro mne Vladislav přijel na dvůr mého otce, byla svatba už dávno předem dohodnutá. Ale tvůj otec dělal, jako by to záleželo jen na mně. Pamatuji se na to, jako by to bylo včera. Pozval mne na projížďku a tam mi vyznal lásku. Prohlásil, že nechce jen mé půvaby, ale i mé srdce. Většina rytířů si myslí, že získat ženu je totéž jako válčit. Slyšela jsem jednoho zpěváka z Akvitánie, který do omrzení zpíval o tom, jak rytíř dobývá pevnost ženské lásky. Ale není to tak. Žena není rytíř. Chce být dobývána, ale na rozdíl od rytíře se nechce ubránit. Její největší slastí je, pokud ona sama rozhodne, kdy otevře své brány. Pokud se žena sama vzdá, dá ti rozkoše mnohem víc, než když budeš útočit bez rozmyslu na hradby a beranidlem prorazíš bránu jako zdivočelý tur.“

„A co když se nebude chtít vzdát?“

„Pak jsi špatný dobyvatel, milý synu. Strávila jsem po boku svého královského manžela hodně let. Naučila jsem se mnohému. Kromě jiného tomu, že vládnutí se podobá lásce. Pokud nad někým zvítězíš, nech mu pocit, že se vzdává ze své vůle. Takové vítězství udržíš mnohem snáze, než když se budeš naparovat jako kohout.“

„Nerozumím, má královská matko. To mám být k našim nepřátelům shovívavý? Měl bych být podle tebe laskavý i k synům knížete Soběslava?“

„Těžká otázka,“ povzdechla si a pokynula služebníkovi, aby jí dolil víno. Upila a chvíli uvažovala. „To, co jsem právě řekla, platí jen v případě, že druhou stranu budeš potřebovat i v budoucnu. Pokud nepřítele nezdeptáš, může se z něj časem stát spojenec. Pokud ale tvým spojencem nikdy být nemůže, žádné ohledy k němu mít nemusíš. A k synům knížete Soběslava ani v nejmenším!“

„A co s dívkou, kterou sice chci, ale do budoucna s ní nepočítám? Nemíním se s tou holkou z města přece oženit. Podle tvé teorie se k ní mám zachovat stejně jako k největším nepřátelům? Měl bych ji dobýt bez jakéhokoli slitování a ohledu. Nebo snad ne?“ vyptával se zaujatě.

„Jsi jen muž,“ pousmála se shovívavě. „Hned na začátku jsem přece řekla, že žena není jako rytíř. V našem případě platí, že my dobré oplácíme láskou. Jsme už prostě takové.“

Víc královna Judita říci nestačila. Rozlétly se dveře a do sálu vrazil purkrabí. Byl bledý a vyděšený. Zmateně koktal: „Má paní… Váš manžel, český král Vladislav, před chvílí zemřel.“

Dva dny trvala tryzna za zemřelého panovníka. V ty dny nesměl v Meerane nikdo zpívat, tancovat, šenky byly zavřené a denně se konalo pět zádušních mší. Třetí den se v narychlo vysvěceném a stále ještě nedostavěném kostele svatého Martina konala velká zádušní mše, po níž následoval pohřeb českého krále Vladislava.

Toho dne se do města sjeli lidé ze širokého okolí. V chrámu byla hlava na hlavě, lidé se tísnili, že téměř nemohli dýchat, ale ani tak se tam všichni nevešli. Početné davy stály venku, lidé zvědavě natahovali krky, aby viděli přes ty před sebou. Šenkýř z nedalekého zájezdního hostince nechal přinést pět prázdných sudů a za měďák je pronajímal. Lidé si na ně mohli na chvíli vylézt, protože pak viděli až k oltáři. Všichni v Meerane byli pyšní, že český král zemřel právě v jejich městě. Věděli, že o téhle události se bude hovořit ještě po celá desetiletí. K hrobu krále Vladislava se budou přicházet poklonit poutníci a budou přinášet stříbrňáky.

Zádušní mše trvala velice dlouho. Celebroval ji sám erfurtský biskup, který zastupoval durynského lantkraběte, protože k velké Juditině lítosti se její bratranec Ludvík omluvil. Poslal listinu, v níž vyjadřoval svou hlubokou lítost, že se nemůže pohřbu účastnit osobně, ale ona si uměla jeho slova přeložit. Bál se ukázat, aby na sebe neobrátil hněv císaře Barbarossy.

Tělo zemřelého Vladislava, oděné do honosného královského oděvu a se všemi odznaky moci, leželo na márách před oltářem. U hlavy zemřelého klečela Judita a vedle ní Přemysl, oba se sepjatýma rukama. Za nimi stál sbor kněží a zpívali latinské žalmy. Po mši vzdávali věřící poslední poctu mrtvému českému králi. V průvodu pomalu procházeli kolem már, obešli oltář a druhou stranou se vraceli k východu z chrámu. Procesí postupovalo velice pomalu.

Najednou si Přemysl všiml známé tváře. Pozorně se zadíval do davu. Kolem már kráčel kolář se svým pomocníkem a dcerou Albínou. Dívka si všimla, že ji zaregistroval. Neodvrátila pohled a lehce, spíše jen náznakem, se usmála. Nebylo v tom nic vyzývavého, ale bylo to více než jen pouhá zdvořilost. Chtěla mu vyjádřit svou soustrast.

Když zmizela za oltářem, Přemysl pootočil hlavu a dychtivě čekal, až se objeví na opačné straně. Byla drobná a v zástupu se téměř ztrácela. Na Přemysla se už nepodívala, kráčela s pohledem sklopeným k podlaze a modlila se. Sledoval ji až k východu z chrámu. Teprve pak se myšlenkami vrátil ke svému zemřelému otci. I když to nebylo zrovna uctivé, začal si představovat, jak poprvé vyznal lásku jeho matce Juditě. Bylo zajímavé, že ho napadlo zrovna tohle, místo aby si vzpomínal na jeho slavné královské skutky. Jenže stařec s propadlými bledými tvářemi, který ležel před ním na márách, byl především mrtvým člověkem a jeho otcem, teprve až pak králem.

Těsně před polednem procesí skončilo. Sbor kleriků uložil tělo českého krále do rakve a odnesl do krypty. Biskupa, urozené hosty a přední měšťany pozvala Judita na hrad, kde se konala hostina. Protáhla se až do rána.

Několik dalších dnů trávila Judita u hrobu svého královského manžela, kde se modlila za spásu jeho duše. Hosté se rozjeli a hrad Mare ztichl. Přemysl vyrazil do města, protože se chtěl setkat s Albínou a promluvit si s ní. Ale drobná kolářova dcera jako by se ulicím vyhýbala. Jet za ní domů nechtěl, to mu připadalo nedůstojné a hloupé. Nechtěl přece požádat o její ruku, a tak do toho jejím rodičům nic nebylo.

Jednou ji zahlédl v doprovodu několika dívek, když se vracela z kostela. Přistoupil k ní a poručil pánovitěji, než měl v úmyslu, aby chvíli zůstala. Usmála se a skromně upozornila, že se nehodí, aby se svobodná dívka bavila na ulici s mužem. Přemysl si všiml, že ho její družky obdivně pozorují. Byl si téměř jistý, že jim by vůbec nevadilo vybavovat se s ním před očima celého města. A určitě by jim nebylo proti mysli ani něco jiného. To jen Albína dělala drahoty. To ho naštvalo. O den později to zkusil v kostele. Přistoupil k ní po mši a zeptal se jí, zda by byla ochotná promluvit si s ním někde, kde by nebyli všem na očích, aby ji neuvedl do zbytečných řečí.

„Všude budeme někomu na očích, tady ve městě mají oči i zdi,“ odpověděla zdvořile.

„Tak si promluvíme někde jinde. Venku,“ navrhl okamžitě, protože tohle se pro jeho záměry hodilo podstatně lépe.

„To už vůbec nejde. Nemohu odejít sama z města. Rodiče by se to hned dozvěděli, všechny brány se hlídají.“

„Tak se sejdeme na hradě.“

„Otec mi zakázal chodit na hrad.“

„A kdybych přišel za tebou do vašeho domu v noci, aby to otec neviděl? Nejraději oknem přímo do tvé komůrky.“

„Noc není pro hovor dobrým časem,“ zavrtěla rezolutně hlavou a omluvila se, že rodiče odcházejí a nechce se zpozdit.

Přemysl už dlouho neměl takovou zlost. Zamračeně sledoval její půvabnou postavu, jak mizí v davu věřících, a rukou svíral jílec svého meče. Připadalo mu, že si z něj dělá legraci. Vybavil se mu rozhovor s matkou Juditou. Žádný hrad nepadne hned při prvním útoku. Tohle zjištění ho trochu uklidnilo.

Zjistil, že Albína chodívá každé ráno k městské kašně na rynek se dvěma vědry pro vodu. Počkal si tam na ni. Koně uvázal stranou ke stromu a sám zůstal u zdi domu, odkud měl dobrý výhled. Kolem kašny se motala spousta mladých holek a většina si ho zvědavě prohlížela, jedna si dokonce dodala odvahy, a když šla s vědry kolem něj, optala se, zda náhodou nečeká na ni, že ona by hned po snídani čas měla. Hrubě ji odbyl, i když měla hezký obličej a její postava mohla nabídnout opravdu hodně. Jenže Přemysl chtěl Albínu. Nebyla v tom jen touha, teď už to byla také věc cti.

Kolářova dcera se objevila jako jedna z posledních. Přemysl se rychle odlepil od zdi a zamířil ke kašně. Pomohl jí nabrat vodu a nabídl se, že jí s vědry pomůže.

„A proč byste to dělal?“ optala se, ale tentokrát hovořila bez úsměvu. „V životě nedává nikdo nic zadarmo. Nic od vás nechci a nic vám ani nedám. Já je unesu klidně sama.“ Zvedla vědra tak prudce, že trocha vody vyšplíchla na zem, a pospíchala pryč. Kdyby to byl muž a ne žena, ztrestal by ho Přemysl hned na místě. Takhle ho už dlouho nikdo neurazil.

Vrátil se na hrad a dal vyplatit holí prvního služebníka, na kterého narazil, jen proto, že si troufl optat se, zda byl urozený pán s vyjížďkou spokojený a zda mu má vyhřebelcovat koně. Nakopl slepici, která se mu připletla do cesty, a zuřil. Uvědomil si, že žádný chlap by se neměl řídit ženským rozumem, byť by to byly rady od matky a ta to jistě myslela v dobrém. Ženský rozum nestál za moc a ve věcech lásky už vůbec ne. Co mohla žena vědět o mužské touze? Jistě, to by se ženským líbilo, aby je rytíř dobýval, aby jim říkal hezká slovíčka, aby čekal, až žena sama rozhodne. Jenže na to neměl ani trpělivost, ani čas. Chtěl Albínu hned, jinak měl pocit, že se touhou zblázní.

Následujícího rána vyrazil ke kašně na rynku znovu. Zůstal sedět na koni a čekal. Jakmile se Albína objevila, vyrazil k ní. Sehnul se, popadl ji kolem pasu a vyzdvihl k sobě na hřbet koně. Upustila vědra a polekaně vykřikla. Chvíli se bránila, ale Přemysl si toho nevšímal. Posadil si ji před sebe, rukou ji pevně objal, druhou sevřel otěže a vyrazil pryč. Projel městskou bránou a hnal se po cestě k nedalekému lesu. Znal tam jednu příjemnou a očím pocestných skrytou mýtinu, na níž dříve zápasil se svým mladším bratrem.

Albína se přestala bránit a nekřičela ani strachem. Seděla odevzdaně s hlavou svěšenou. Stejně odevzdaně se nechala položit do řídké trávy, svléknout a pomilovat. Přemysl trochu rozmrzele zjistil, že už není panna. Ležela na zádech, ruce rozhozené do stran, měla zavřené oči a pevně stisknuté rty, z nichž nevyšel hlas či sten rozkoše.

Přemysl se odvalil z jejího těla a začal si upravovat oděv. Jak nejjemněji uměl, pohladil ji po vlasech. Otevřela oči. „Jste spokojený, urozený pane?“ optala se hlasem, v němž neznělo vůbec nic. Hovořila lhostejně, jako se ptávaly služky svého pána, když mu uklidily komnatu.

„Jsi krásná,“ pokusil se Přemysl.

„Hm,“ neurčitě přikývla a rychle se začala oblékat. „Odvezete mě zpátky, nebo mám jít po svých?“

„Dělej si, co chceš!“ zařval rudý zlostí, odvázal koně, vyšvihl se do sedla a odcválal tak zběsile, jako by ho pronásledovali nepřátelé. Nevrátil se ale na hrad. Chvíli jezdil po okolí, pak se zastavil v jedné venkovské krčmě a tam se zpil do němoty.

KAPITOLA 5

Druhý den se na hrad dostavil městský rychtář. Zašel za Přemyslem a úředním hlasem mu oznámil, že jde urovnat jistou nemilou záležitost. Včera unesl dceru koláře Filipa. Albína přísahá, že mezi nimi k ničemu nedošlo a nemíní tedy vznést žalobu pro znásilnění. Přesto však bylo rozpustilé chování urozeného Přemysla nevhodné, byť se hříchu chvála Bohu nedopustil. Zachoval se vůči rodině koláře Filipa a vlastně vůči všem měšťanům neuctivě, to nelze popřít. Přichází jménem jeho královské matky Judity, která ho žádá, aby vykonal pokání. Na své náklady nechá zhotovit sochu Panny Marie pro hlavní oltář městského chrámu. A panně Albíně věnuje tři kopy stříbrňáků na věno, neboť se k ní zachoval hanebně a je jen velké štěstí, že s ní násilím nevykonal onen skutek, kterým by ji zbavil cti.

„Uvidíme,“ zabručel Přemysl, ale rychtář se nedal odbýt.

„Vaše královská matka Judita mne pověřila, abych přinesl jednoznačnou odpověď.“

„Chce odpověď? Tak jí vyřiď, že ne!“

„Vaše královská matka Judita nařídila, pokud bude vaše odpověď záporná, abych vám ještě sdělil toto: máte ještě dnes opustit Meerane. Ona sama nemá zájem rozloučit se s vámi.“

Rychtář uměl navzdory své postavě utíkat rychle a to mu zachránilo život.

Přemysl ho hnal s taseným mečem až před bránu hradu. Pak se vrátil na nádvoří a zamířil za velitelem své družiny Černínem. Nařídil mu, aby ihned přichystal vše k odjezdu.

Černín byl klidný rozvážný rytíř. Nebyl vysoký, ale sílu měl. I když byl muž v plné síle, rodinu neměl, protože manželka mu umřela záhy po svatbě a podruhé se už neoženil. Od té chvíle spojil svůj život se službou Přemyslovcům.

„Udělám to, můj pane,“ uklonil se zdvořile. „Vzpomínám si, že když jste byl ještě malý chlapec, na hostině vašeho královského otce vyprávěl jeden prelát legendu o jistém Parisovi, který musel rozhodnout spor tří pohanských bohyň. Každá z nich mu nabízela odměnu. Jedna nejkrásnější ženu na světě, druhá nesmírné bohatství a třetí úspěch válečníka a vládce.“

„Vzpomínám si na to,“ zabručel trochu neochotně Přemysl. „Proč o tom mluvíš?“

„Tehdy se rytíři začali přít, co by udělali oni. Pár z nich zvolilo nejkrásnější ženu, ale většina nesmírné bohatství. Tehdy jste mi pošeptal, že vy byste tak pošetilý nebyl. Vy byste zvolil slávu a stal se největším vládcem v křesťanském světě. To byl důvod, proč jsem s vámi zůstal a nepřidal se k vašemu staršímu bratrovi. Bedřich tehdy hlasoval pro bohatství. Já vaší šťastné hvězdě věřím.“

Přemysl se na okamžik zarazil a pak poručil, aby na jeho příkaz zapomněl. Zůstanou v Meerane.

Už dlouho se tak nevztekal. Hledal matku Juditu, ale na hradě nebyla. Nakonec ji zastihl v chrámu. Klečela u hrobu svého manžela.

„Jak jsi mne mohla takhle ponížit?“ vyjel ostře. „Poslat za mnou rychtáře. Za mnou!“

„A koho jsem měla poslat?“ optala se hořce. Pokřižovala se a vstala. „Můj královský manžel zemřel. Pokud by ses choval jako syn českého krále, možná bych s tebou jako královnavdova jednala osobně. Ale ty ses zachoval jako hloupý kluk. Rychtář je tady nejvyšším představitelem spravedlnosti.“

Přemysl zbledl. To už bylo příliš. Bez přemýšlení zvedl ruku a chtěl ji udeřit. Stála nepohnutě a čekala. Na poslední chvíli se zarazil. Ruka mu klesla, padl na kolena, uchopil spodní lem jejího pláště a políbil ho. „Promiň!“

„Nikdy se nestaneš českým králem, pokud budeš jednat ve vzteku!“ řekla smířlivě a rukou mu naznačila, aby vstal. „A nestaneš se králem, pokud budeš myslet jen na sebe a na to, jak se bavit. Časem pochopíš, že jedinou rozkoší vládce je vládnout. To je mi hrdinství, odtáhnout do lesa obyčejnou holku a tam ji znásilnit!“

„K ničemu nedošlo! Slyšela jsi její výpověď, nebo snad ne?“

„Ty jsi tak naivní,“ řekla skoro láskyplně. „Když se vrátila do města, nechala jsem ji ohledat svou služebnou. Zjistila, že není panna, a proto jsem zaplatila jejímu otci. A jí nařídila, aby mlčela.“

„Nebyla ani předtím,“ vzdorovitě odsekl Přemysl.

„To je možné,“ souhlasila věcně. „Jenže s tebou ji viděli. Ale to už je jedno. Klekni na zem!“

„Proč?“

„Budeš přísahat. Tady u hrobu tvého královského otce. Jsi můj nejstarší syn. Přísahej, že se začneš chovat jako rytíř. Přísahej, že se přestaneš vztekat pro každou hloupost. Přísahej, že uděláš všechno, abys na český trůn usedl ty!“

„I kdybych se měl dostat do střetu s Bedřichem? Je přece můj bratr.“

„Nevlastní. A nehraj si na světce. Já moc dobře vím, jaký jsi. Máš v sobě přemyslovskou krev, můj milý. Neohlížej se na nikoho. Jen jedno mi u hrobu tvého královského otce slib. Že nikdy neublížíš Vladislavu Jindřichovi.“

„A co když se jednou postaví proti mně? I on je Přemyslovec.“

„Budeš jednat jako starší, rozumnější a silnější. Ale současně jako bratr. Víš ty, kolik bezvýznamných rodů se povzneslo jen proto, že bratři a bratranci zůstali svorní? Kde mohli být Přemyslovci, pokud by zapomněli na nenávist! Náš rod je starší než Rudovousův. Mohli jsme být císaři.“

„I za cenu, že se smíříme se syny knížete Soběslava?“ optal se Přemysl. Nedokázal skrýt jízlivost. „Odpřisáhnu, že neublížím Vladislavu Jindřichovi. Odpřisáhnu, že se stanu českým králem. Ale s potomky Soběslava se nesmířím nikdy!“

„V tom máš jistě pravdu,“ povzdechla si. „Jsem žena a ženy touží, aby na světě vládla láska a milosrdenství. Jenže světu nevládneme my, ale vy rytíři. A teď přísahej!“

Společně se dlouho modlili u hrobu krále Vladislava. Pak se vydali na hrad. Tam už je čekal rychtář. Byl zpocený, jak utíkal do kopce, a funěl rozčilením. „Veit vydrancoval Langenbernsdorf,“ křičel hned, jak se objevili v hradní bráně.

„Kdo je Veit? A kde leží ten Langenbernsdorf?“ optal se nazlobeně Přemysl. Rychtářovi nebyl na rozdíl od své matky ochotný odpustit.

„Rytíř Veit von Glauscha vlastní malý hrádek Hohe Stein. Není to odtud daleko,“ vykládala sama Judita. „Je to pustá krajina v rašeliništích, jen lesy a skály. Takže je logické, že se neživí zemědělstvím, ale loupením.“

„A Langenbernsdorf je vesnice na hranici našeho panství,“ dodal rychtář. „Ten Veit je zvláštní člověk. Vychytralý. Když se mu to hodí, je vazalem našeho lantkraběte. Ale pokud mu hrozí trest, je nejoddanějším stoupencem míšeňského markraběte.“

„Jsou škody velké?“

„Odvedl veškerý dobytek a uloupil zbytek obilí, který ještě zbýval v sýpkách. Unesl asi pět nebo šest žen a několik venkovanů zabil. A vesnici podpálil. Řádil hůře než barbar. Prý je to odveta za pohanu, které se mu dostalo. Ale o jakou šlo, to nikdo netuší,“ pokračoval rychtář. Už se trochu uklidnil a rukou si stíral pot z čela.

„Jak velkou má družinu?“

„Asi třicet mužů. Všichni mají kvalitní železnou zbroj a meče.“

„Já mám deset rytířů. Tady na hradě je dalších deset ozbrojenců. A ve městě se snad deset biřiců najde,“ vypočítával Přemysl. „Pár měšťanů kopí také unese.“

„Jsou to hrdlořezové,“ bránil se důrazně rychtář, jemuž došlo, co chce Přemysl udělat. „Takhle se věci u nás neřeší! Obrátíme se na lankraběte Ludvíka.“

Přemysl se povýšeně ušklíbl. „Umíš jen hlídat holky u kašny, nebo jsi taky chlap?“

„Má paní…,“ koktal rychtář. Znovu se začal potit. „To přece nejde!“

„O vojenských záležitostech rozhoduje můj syn,“ opáčila Judita. „Bude to tak, jak řekne on.“

Přemysl odjel jen v doprovodu mladého Smila Hohe Stein prohlédnout. Vypadalo to nadějněji, než se odvážil doufat. Nebyl to žádný pevný hrad, ale dřevěný dvorec, postavený v tradičním stylu místního slovanského lidu. Nasypaný val tvořil kruh a byl z vnější strany obložený dřevěnými trámy. Uvnitř stálo dlouhé dřevěné stavení a k opevnění se dalo dostat jedinou cestou mezi mokřinami a rybníkem. Na třech místech byla cesta přerušená příkopy s dřevěnými můstky. Dostat se dovnitř útokem na hradby bylo na první pohled téměř nemožné. Ovšem stejně nemožné bylo dostat se ven jinudy než po úzké cestě. Oblehnout tenhle dvorec bylo snadné.

Smil zůstal v úkrytu v nedalekém lese, aby pozoroval, jak to ve dvorci Veita von Glauscha chodí. Přemysl se rychle vrátil zpátky do Meerane. Následujícího dne přivedl pod rouškou noci své ozbrojené síly. Měl necelých třicet mužů, ale spolehnout se mohl nejvýše na polovinu. Zbytek byli strážní, kteří byli zvyklí postávat u bran a pouštět hrůzu na pocestné.

„Jsou uvnitř. Všichni,“ hlásil Smil. Byl hrdý na to, že si pán vybral jeho.

Přemysl nařídil, aby celá jeho družina začala kácet stromy. Než se rozednilo, byla cesta k dvorci přehrazená dřevěnou palisádou a další palisáda kryla jejich tábor. Sotva vyšlo slunce a ozbrojenci z družiny Veita von Glauscha zjistili, že se dvorec ocitl v obležení, začali na svého nepřítele posměšně pokřikovat. K nebi vystřelili několik šípů, které však nenadělaly žádné škody. Většina skončila v provizorní dřevěné palisádě.

Přemyslova družina se ukrývala v bezpečí a lupičům neodpovídala. Část mužů se rozběhla po okolí, aby pochytala dobytek, který se volně pásl v řídkém lese. Ostatním mužům Přemysl nařídil, aby na různých místech rozdělali několik ohňů. „Občas se u nich objevte, ale střídejte místa, aby to vypadalo, že je nás mnohem víc.“

Večer dorazil z Meerane vůz se zásobami piva a několika koši čerstvě upečených chlebů. Družina měla co jíst i pít. Jak Přemysl správně předpokládal, v obleženém dvorci došly zásoby už druhý den. Pokud nebyl nějaký rytíř připravený na obléhání, mnoho zásob nemíval, zvláště pokud měl poblíž svého dvorce stádo ukradeného dobytka. Jenže to si Přemysl vzal zpátky. Většinu obilí, které uloupil, Veit von Glauscha prodal a zbytek ještě nestihl semlít.

Třetího dne se pokusilo několik ozbrojenců proniknout pod rouškou tmy do tábora obléhatelů, aby uloupili nějaký chléb a maso, ale Přemyslovi strážní byli pozorní a zahnali je. Čtvrtý den se to opakovalo.

„Zítra se pokusí o průlom,“ odhadoval Přemysl, když seděl večer u ohně. Na rožni se opékalo jehně, maso vonělo a tuk se syčením dopadal do plamenů.

Měl pravdu. Ráno před rozedněním se z brány dvorce vyřítil s divokým řevem oddíl ozbrojenců. Všichni utíkali, co jim síly stačily, spořádaně v sevřeném šiku, štít vedle štítu, aby byli co nejlépe chráněni.

„Nesmíme je pustit sem na pevnou půdu!“ křičel Přemysl. Popadl meč a s několika svými rytíři přelezl provizorní palisádu, která je chránila, a rozběhl se proti oddílu útočících lupičů. Vypadalo to jako bláznovství. Čtyři nebo pět rytířů proti celému houfci. Jenže Přemysl věděl, co dělá. Na úzké cestě nehrála početní převaha nepřátel žádnou roli. Lupiči, kteří se je pokusili obejít, zapadli do rašeliniště a byli rádi, že se živí vrátili zpět na cestu.

Vedle Přemysla stál Černín. Meče českých rytířů se míhaly vzduchem rychle a s pravidelnou neúprosností, jako by to byly lopatky větrného mlýna. Hned při první srážce zranili nebo zabili čtyři nepřátele. Družina Veita von Glauscha byla dobře ozbrojená, většina zbroje totiž pocházela z loupežných přepadení. Lupiči však byli zvyklí spíše přepadat ze zálohy a bojovat s nevycvičenými protivníky. Zkušení rytíři pro ně byli příliš velikým soustem. Asi deset jich padlo a zbytek se dal na chvatný ústup. Ale Přemysl se nemínil vzdát své výhody. V čele svých mužů se hnal za lupiči a za ním utíkal zbytek mužů. První srážka s nepřítelem jim dodala sebedůvěru.

„Zavřete vchod,“ křičel rudý zlostí Veit von Glauscha. Byl to vysoký vousatý muž s jizvou na tváři. Sotva doběhl do dvorce, sám se vrhl k bráně a snažil se ji uzavřít. Kolem panoval neuvěřitelný zmatek. Černín se stačil na poslední chvíli prodrat škvírou mezi křídly vrat do dvorce. Mečem srazil nejbližšího ozbrojence a zabránil mu tak sklopit hrubou masivní závoru. Ale to se již ostatní čeští rytíři opřeli do vrat. Černín srazil ještě jednoho nepřítele, teprve pak se podařilo obráncům zranit ho kopím na ruce. I když to bylo jen škrábnutí, musel o krok ustoupit. I ta kratinká chvilka, kterou tím získal, však stačila. Družina Veita von Glauscha se sice opřela do vrat, ale bylo již pozdě. Čeští rytíři je přetlačili a vrata povolila. Za chvíli byl boj skončen. Většina obránců ležela na zemi v krvi a Veit von Glauscha se sedmi zbylými muži byl zajat.

V čeledníku našli nejen oněch pět dívek, unesených z vesnice Langenbernsdorf, ale ještě tři další ženy. Ve dvorci Přemyslova družina přenocovala. Vypila všechno pivo, které měla na voze, a až do rána se bavila s oněmi zachráněnými dívkami. Ochotně vše snášely a navíc pivo, které dostaly, bylo dobré a silné. Věděly, že se sluší vítěze odměnit. Byly zase volné a nedělo se s nimi nic horšího, než když byly v zajetí Veita von Glauscha.

Ráno se celá družina vydala s vítězoslavným zpěvem zpět do Meerane. Ve městě je čekalo triumfální uvítání. Přemysl zbavil panství nepříjemného souseda, který po léta měšťany obtěžoval, přepadal kupecké karavany, loupil a měl na svědomí spoustu životů. Obchodní cesty kolem byly zase bezpečné. Ještě týž den byli zajatí lupiči na rynku popraveni. Jako první rytíř Veit von Glauscha.

Na Přemyslovu počest se sloužila slavnostní mše. Když kráčel středem rozjásaných měšťanů, zahlédl tvář kolářovy dcery Albíny. Dívala se na něj vážně a se zájmem. Přemysl se stal hrdinou. Sama královna Judita mu na krk pověsila stříbrný řetěz s fialovými acháty, který mu věnovali vděční měšťané.

KAPITOLA 6

Zajetí a poprava družiny loupeživého rytíře Veita byla poslední příjemná věc, kterou královna Judita na hradě Mare zažila. Asi týden poté se nečekaně objevil její bratranec durynský lantkrabě Ludvík. Přijel bez ohlášení a s početnou družinou. Její syn Vladislav Jindřich však s ním nebyl.

Ludvík objal sestřenici Juditu, políbil ji na tvář a vyjádřil hlubokou lítost nad smrtí jejího královského manžela. Pak se zatvářil vážně a dodal: „A to je vlastně důvod, proč jsem za tebou přijel. Můžeme jít do hodovní síně? Dal bych si trochu vína. Mám po cestě žízeň.“

Královna Judita trochu nesoustředěně přikývla, ale v očích se jí mihl stín obav. Podobný úvod nemohl znamenat nic jiného než potíže. A nemýlila se.

Sotva dostal lantkrabě Ludvík číši s vínem, začal s rozmáchlými gesty vysvětlovat, že Bůh dopřál jejich rodu moc a takové požehnání je posláním, které nikdo z jejich krve nesmí promarnit. Nyní má příležitost získat vládu i v sousedním Sasku. „A ty jistě chápeš, co to znamená,“ pokračoval a pohled jeho šedých očí ztvrdl. „Meerane je nejvýznamnějším opevněným městem na hranici se Saskem. Můj otec ti ho propůjčil jako věno. Ovšem tvůj manžel nedávno zemřel a ty už nejsi česká královna. Protože ono Bohem požehnané manželské spojení zaniklo, mám nárok požadovat tvé věno zpátky. Je mi to líto, ale Meerane nutně potřebuji.“

„Co bude se mnou?“ špitla tiše. Těch ran bylo v posledních měsících příliš.

„Pokud vím, založila jsi v Teplicích ženský klášter benediktinek. Mohla by ses tam stát abatyší.“

Přikývla, neměla sílu odporovat. V téhle chvíli se jí zhroutil poslední zbytek královské důstojnosti, jejíž zdání se snažila udržet. Spíše pro pořádek se optala, co bude s jejími syny.

„Jsou přece rytíři. Tvého nejmladšího Vladislava Jindřicha vychovám, jak jsem slíbil. Přemysl je dospělý a to je dobře. Jsem ochotný přijmout ho s celou jeho družinou do služeb. Mohl by dělat správce na některém hradě v Durynsku. Ale ne tady.“

Přikývla a těžce vstala. Skoro se zapotácela, ale sebrala zbytky sil a s hlavou hrdě vztyčenou opustila hodovní síň. Zamířila do své komnaty. Tam padla na lůžko a hořce se rozplakala. Tolik slz neprolila ani po smrti svého královského manžela.

Přemysl zuřil, jenže nemohl dělat vůbec nic. Ani starší Bedřich se svými dvěma stovkami rytířů by si s touhle situací neuměl poradit. Byli v Durynsku a musel respektovat rozhodnutí lantkraběte. Vstoupit do jeho služeb však Přemysl rezolutně odmítl, i když věděl, že v nejbližších týdnech a měsících ho čekají existenční starosti. Byl vyhnanec bez majetku. Před matkou Juditou se však tvářil bezstarostně. Navíc předpokládal, že jeho rozhodnutí schvaluje.

Vzal si stranou Černína, jehož považoval ve své družině za nejzkušenějšího, a optal se, co by poradil on.

„Nejrozumnější by samozřejmě bylo přijmout službu u durynského lantkraběte. Nejrozumnější z hlediska obživy. Ale jako budoucí český král jste udělal dobře, můj pane, když jste odmítl.“

„S tím teď dej pokoj,“ zabručel Přemysl. I když jindy podobné lichotky poslouchal rád, dnes na ně neměl náladu. „Chci vědět, co dělat teď, ne za deset let!“

„Zdatného rytíře s družinou, i když nijak početnou, přijme dnes každý velmož rád. Je nejistá doba. Rudovous stárne a všem v říši je jasné, že až zemře, bude se znovu válčit. Ti rozumnější se už pomalu připravují. I lantkrabě Ludvík. Slyšel jsem, že rytířům platí nejlépe severoitalská města. Ale já bych radil zůstat co nejblíže k českým hranicím. Kdo ví, jak dlouho ještě budou čeští velmožové snášet Soběslavovu vládu. Znám v Míšni tamního biskupa. Je to moudrý prelát a pro vás to bude služba čestná. Říká se, že Rudovous si v poslední době s papežem příliš nenotuje. Pokud je Bedřich na císařském dvoře, bude určitě dobré, abyste vy byl v táboře opačném.“

Přemysl bez většího váhání Černínův návrh přijal. Bylo rozhodnuto. Neměl náladu na falešné úsměvy durynského lankraběte. Když ho potkal na nádvoří, zdvořile mu odpověděl na pozdrav, ale rozhovor odmítl.

„To nezní zrovna zdvořile,“ upozornil chladně lantkrabě Ludvík.

„Zítra ráno odjíždím. A pokud člověk spěchá, nezbývá na zdvořilost čas.“

„Ty tedy nevstoupíš do mých služeb?“

„Jsem syn českého krále,“ opáčil hrdě Přemysl, nepatrně se uklonil a pokračoval v cestě.

Lantkrabě Ludvík se ušklíbl. Ať si jde. Však on ho život naučí. Podle Ludvíka neměl Přemysl naději, že bude někdy v Čechách vládnout, a proto nebyl důvod chovat se k němu velkoryse. V přemyslovském rodě mělo podle stařešinského zákona na knížecí stolec nárok před mladým Přemyslem dvanáct nebo třináct jiných příbuzných. To bylo příliš. Lantkrabě Ludvík již několik týdnů plánoval sblížit se s novým českým knížetem Soběslavem, jehož přátelství mu bylo s ohledem na plány v Sasku mnohem užitečnější.

V Přemyslově komnatě čekala jeho matka Judita. Odložila brokátový šat české královny. Na sobě měla černý řeholní oděv benediktinek. Hlavu si zavinula do bílé loktuše, na kterou si upevnila krátký řeholní závojík. Oči měla zarudlé od pláče, ale klidné a vyrovnané.

„Přišla jsem se rozloučit,“ řekla něžně. „Jsi poslední radost, která mi zbyla. Půjčíš mi dva rytíře jako doprovod? Chci odjet ještě dnes.“

„Ale samozřejmě,“ řekl a klekl si na podlahu k jejím nohám. „Já se tu také zdržovat nebudu.“

„Přinesla jsem ti své peníze a šperky,“ řekla a ukázala na okovanou masivní truhlici, která stála za dveřmi, a proto si jí Přemysl hned nevšiml. Rukou ho zarazila a skoro ostýchavě pokračovala: „Je to všechno, co mi zbylo. Já už světské statky nepotřebuji. V klášteře budu mít obživu. Nechám si jen jedinou věc. Královský diadém mého manžela Vladislava. Tvůj bude, až zemřu i já.“

„Staneš se abatyší?“

„Konvent v Teplicích přece abatyši má. Je to dobrá a zbožná žena. Ne, já zůstanu prostou řeholnicí. Nechci se stýkat se světem mimo konvent. A to bych jako abatyše musela. Budu žít jen službou Bohu.“

„Mohu tě někdy navštívit, pokud povede Bůh mé kroky do Teplic?“

„Jen v případě, že budeš korunovaným českým králem,“ řekla klidně a láskyplně se usmála. Požehnala mu a políbila ho na obě tváře. Pak klidně, ale nesmlouvavě dodala: „Ještě něco chci! V Meerane máš ještě jeden nevyřízený dluh. Nechci, aby se tu na Přemyslovce vzpomínalo ve zlém. Už jsi dal peníze na věno té holce? Slyšela jsem, že Albína chystá svatbu. Je nejvyšší čas. Slibuješ?“

„Musíš o ní mluvit zrovna teď?“ bručel Přemysl rozmrzele. „Možná se loučíme navždycky, a tobě jde o obyčejnou holku.“

„Je přece křesťanka jako ty anebo já. A před Bohem jsme si všichni rovni,“ opáčila důstojně. Přemysl si byl jistý, že něco takového by ji nenapadlo před rokem, kdy ještě sedávala po boku jeho královského otce. Rychle pokračovala: „A opakuji ti, v Meerane se musí vzpomínat na českého krále Vladislava dobře. Slibuješ?“

Přikývl a zvedl se ze země. Matku Juditu doprovodil až na nádvoří a nařídil, aby ji do Teplic doprovodil Černín se třemi muži. Počkal, dokud nezmizela v průjezdu hradní brány. Už se ani jednou neohlédla. Nedivil se tomu. Pro jeho matku přestal tenhle svět existovat.

V Teplicích žila Judita v ústraní jako nejposlednější z řeholnic. V německých zemích se dokonce roznesla fáma, že záhy po Vladislavovi zemřela i ona. Ale nebyla to pravda. Dožila se téměř osmdesáti let a těsně před smrtí se dočkala i návštěvy svého milovaného syna Přemysla. Nakonec zemřela šťastná, smířená s lidmi i Bohem.

Když se Přemysl vrátil do své komnaty a otevřel okovanou truhlici, užasl. Byla z poloviny plná měšců se stříbrňáky. Odhadoval, že jich může být dobrých pět nebo šest stovek kop. Kromě nich našel několik zlatých prstenů s nádhernými kameny a spoustu ženských cetek, většinou rovněž ze zlata. Poctivě odpočítal tři kopy a osobně je odevzdal koláři Filipovi jako příspěvek na věno jeho dcery. Tentokrát neodjížděl z jeho domu se špatným pocitem. Kolář se k němu choval zdvořile a dokonce srdečně, a když odjížděl, přátelsky ho upozornil, že pokud by někdy potřeboval vůz, ví, kam se má obrátit.

V Meerane zůstal Přemysl až do večera. Navštívil kostel svatého Martina a dlouho se modlil u hrobu svého otce. Pak se najedl v šenku na rynku, protože neměl chuť večeřet u jednoho stolu s durynským lantkrabětem. Na hrad dorazil až za tmy. Svým mužům nařídil, aby osedlali hned za svítání koně, a šel si lehnout.

Usnul záhy, ale najednou ho cosi vyrušilo ze spánku. Otevřel oči a sáhl po meči. Dveře komnaty byly otevřené a na prahu stála postava zahalená v plášti. Protože byla noc, viděl jen nezřetelné obrysy. Postava vstoupila a dveře za sebou opatrně zavřela.

„Co chceš?“ optal se výhrůžně a vyskočil z lůžka. V ruce držel svůj meč.

„Přišla jsem vám poděkovat,“ ozval se ze tmy příjemný dívčí hlas. Poznal ho okamžitě. Byla to kolářova dcera Albína.

„Peníze na věno slíbila má matka,“ zabručel nepřívětivě. „Já splnil jen to, co mi poručila. Proto mne nemusíš budit.“

Dívka zamířila ke stolu a obratně křesadlem zapálila voskovici, která tam stála v prostém dřevěném svícnu. Komnatu zalilo tlumené světlo blikotajícího plamene.

Byla teplá noc na prahu léta a to spával Přemysl obvykle nahý. Krátkou chvíli trvalo, než si uvědomil, jak směšně musí vypadat nahý rytíř s mečem v ruce, pokud má ženskou návštěvu. Odhodil zbraň na podlahu, z lože strhl pokrývku a přehodil ji přes sebe jako plášť, kterým se pečlivě zakryl. Všiml si pobaveného dívčina úsměvu. Mlčel a čekal. Přemýšlel, jestli se mu pořád ještě líbí, ale nebyl si tím už tak jistý jako před měsícem. A vůbec neměl chuť opakovat to, co s ní zažil tam v lese.

„Já vám nepřišla poděkovat za ty peníze,“ přerušila ticho. „Kdyby se nestalo to, co se stalo, asi bych si nemohla vzít našeho tovaryše. Já ho mám totiž už dlouho ráda. Ale takhle musel otec souhlasit. Hrozilo přece nebezpečí, že jsem otěhotněla. Rodiče dobře vědí, jak to tehdy mezi námi dvěma bylo.“

„Stalo se,“ opáčil rozmrzele. „Alespoň že ti to pomohlo… A teď mne nech spát. Brzy ráno odjíždím pryč.“

„A to je třetí důvod, proč jsem přišla,“ přikývla vážně. Shodila z ramen plášť, a než jí mohl Přemysl zabránit, spustila na zem i splývavou košili. Blikotavé světlo svíce se odráželo od jejího mladého bílého těla. Překročila látku, která ležela na podlaze u jejích nohou, a sama Přemysla objala a políbila.

Bylo zbytečné mluvit či váhat. Shodil ze sebe pokrývku, do níž se sám před chvilkou zabalil, a Albínu zvedl do náruče. Opatrně ji položil na lůžko a lehl si vedle ní. Napadlo ho, že třeba měla jeho matka pravdu. Žena, která se vzdá sama, bude mnohem lepší milenka. Albíně svítily oči touhou a něhou. Přivinula se k němu a začala milostnou hru, jakou dosud nepoznal. Když ho před úsvitem opustila, musel dát své matce za pravdu.

Z Meerane odjel Přemysl se zbytkem své družiny a s truhlicí plnou stříbrňáků ještě před ranní mší. Ani on, stejně jako jeho matka, se s durynským lantkrabětem nerozloučil. Proč také? Rodová krev mohla spojovat rytíře jen potud, pokud měli společné zájmy. Tohle chápali potomci krále Vladislava zcela jasně. Lantkraběte Ludvíka a Přemysla již nespojovalo nic.

Přemysl nespěchal, protože nechtěl do Míšně dorazit dříve, než se Černín vrátí z Teplic. Léto toho roku přineslo stálé slunečné počasí. Saskem projel rychle, ale v míšeňském markrabství se zastavil v prvním příjemněji vypadajícím zájezdním šenku za Freibergem a zdržel se tu tři dny.

Do Míšně dorazil v předvečer svátku svatého Jana Křtitele. Míšeň nebyla tak veliká jako Praha, ale byla na první pohled bohatší. Na vysokém skalním bloku s příkrými srázy, spadajícími k širokému toku Labe, stál míšeňský hrad. Měl kamenné hradby zpevněné v rozích masivními věžemi. Další věž, zvaná Červená, se tyčila uprostřed nádvoří. Hrad byl rozdělený na dvě části. V té starší sídlil míšeňský biskup, větší patřila markraběcímu rodu Wettinů. U řeky se nacházel živý přístav s moly a dlouhými sruby, v nichž byla překladiště zboží. Na návrší za hradem se rozkládalo město. I ono bylo, stejně jako hrad, obehnané kamennou hradbou. Nad tmavými šindelovými střechami výstavných měšťanských domů se tyčily čtyři věže baziliky.

Biskup Martin přijal Přemysla neobyčejně laskavě. „Tvůj otec král Vladislav byl velký muž, milý synu. Jistě, rád tě přijmu do svých služeb. Znám velitele tvé družiny rytíře Černína. Nedaleko města Nossen jsem založil cisterciácký klášter Cella Sanctae Mariae. Vede tudy důležitá obchodní cesta do Durynska. Se svými muži ji budeš střežit. Sídlit budete přímo v Nossenu. Vlastním tam dvorec, velký právě tak pro deset rytířů. Ale pokud by chtěl někdo opustit knížete Soběslava, myslím, že by se tam klidně ještě vešel. Odtud to není na české hranice daleko. Bůh s tebou!“ Přemyslovi požehnal a tím slyšení skončilo.

KNIHA DRUHÁ (1175–1179)

V Nossenu a na dalších biskupových dvorcích a hradech strávil Přemysl se svými muži následující čtyři roky. Byla to celkem klidná služba a Přemyslovi umožnila, aby během té doby dvakrát navštívil svého nevlastního bratra Bedřicha na dvoře císaře Barbarossy a také aby zvítězil v turnaji, který se konal v nedalekých Drážďanech. Toho turnaje se účastnil i můj praděd Smil. Porazil všechny své soky až na toho, nad kterým pak zvítězil Přemysl.

Během let Přemysl rozšířil svou družinu, která nakonec čítala sedmdesát rytířů. Šlo většinou o mladíky z urozených moravských rodů, kteří uprchli před knížetem Soběslavem. Přesto nemohl být spokojený, protože situace doma se nevyvíjela tak, jak by si přál. Soběslav sice domácím urozeným rodům ani trochu nepřál, ale nikdo se neodvážil proti němu postavit. Stárnoucí kníže byl nedůvěřivý. Nakonec nechal uvěznit a posléze zabít svého mladšího bratra Oldřicha, právě toho, který se vzdal v jeho prospěch knížecího stolce. Tak se bál zrady, že dokonce odmítal opustit svou zem a nezúčastnil se ani jednoho říšského sněmu. Jedno mu však musím přiznat. Svědomitě dbal na zájmy české církve.

Oddaně sloužil Barbarossovi, ale nakonec se nechal zatáhnout do vleklého sporu s císařovým odpůrcem, rakouským vévodou Jindřichem. To byl začátek jeho konce. Záminkou se stalo Vitorazsko na jihu Moravy. Spolu s uherským králem Bélou a štýrským vévodou Otou rakouského vévodu napadl. Jenže Jindřich byl chráněncem Svatého otce v Římě. Papež Alexandr dal českého knížete Soběslava do klatby.