Jan Bauer

KRÁL NEZNÁ BRATRA

Detektivní román z doby vlády Václava IV

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2013

© Obálka Martina Černá, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5963-2

Prolog

„Musíme je zabít,“ prohlásil ponurým a zároveň ke všemu odhodlaným hlasem vévoda Hanuš Opavský. Jeho mladistvá tvář vroubená světlým řídkým vousem lehce znachověla rozčilením. Boreš z Rýzmburka, bývalý nejvyšší sudí, přikývl. Bohuslav ze Švamberka a Jan z Michalovic neříkali nic, ale z výrazu jejich obličejů bylo patrné, že s vévodovým stanoviskem souhlasí. „Jedině tak dáme Jeho Milosti najevo, že nehodláme podobné povýšence mezi jeho rádci trpět,“ pokračoval Hanuš Opavský, vnuk levobočka krále Otakara II., a hlas se mu maličko chvěl. Předcházející vystoupení Bořivoje ze Svinař, kterého král Václav IV. ve své uražené ješitnosti místo sebe poslal na říšský sněm do Frankfurtu nad Mohanem, bylo pro všechny členy královské rady velmi výmluvné. Říšští kurfiřti prý soudí, že Lucemburk na vládu ve Svaté říši římské nestačí, a požadují, aby místo sebe jmenoval říšského hejtmana, jenž by pečoval o mír a blaho v německých zemích. Část královské rady z řad nižší šlechty však králi radí, aby se takového kroku vyvaroval a Václav jim ochotně a rád naslouchá. Vždyť právě oni jsou jeho vděčnými společníky při bujarých pitkách a divokých honech v královských lesích.

„Jeho Milost má zřejmě krátkou paměť,“ dal se slyšet dosud mlčící Jan z Michalovic, hlava jednoho z nejznamenitějších panských rodů. „Jsou to jen tři roky, kdy jsme krále zajali a pán z Růže ho držel na svých hradech. Zdá se, že si z toho nevzal poučení.“ Každý, kdo znal Michalovice, musel uznat, že to byl na něho mimořádně dlouhý proslov, pronesený však v pravé chvíli. Rázem veškeré pochybnosti, pokud jaké byly, padly. Vévoda, který královské radě jako nejurozenější předsedal, uzavřel důvěrné jednání čtyř spiklenců větou: „Tak jdeme na to, pánové!“ Z jeho hlasu zazněla pýcha a tvrdost jeho přemyslovských předků.

„Není to riskantní?“ zaváhal vždy opatrný Švamberk z rodu s erbem labutě, jemuž patřila valná část kraje Plzeňského. „Neměli bychom to raději odložit?“

„Žádný strach, pánové,“ ušklíbl se Hanuš Opavský. „Síň jsem dal obklíčit sobě věrnými zbrojnoši. Kdyby snad chtěl někdo vzdorovat, vpadnou dovnitř a vyřídí to místo nás. Teď, nebo nikdy!“

Poté prudce otevřel dveře dřevem obložené hodovní síně ve druhém patře paláce hradu Karlštejna. Čtyři královi oblíbenci Purkart Strnad z Janovic, Štěpán z Opočna, Štěpán z Martinic řečený Poduška a velkopřevor řádu johanitů Markolt z Vrutice v bílém řádovém plášti se dál nevzrušeně bavili, jako by jim vévodův příchod ani nestál za pozornost. Z těch, které měl Václav v největší oblibě, už chyběli jen Jíra z Roztok, Jan Čúch ze Zásady a všemi mastmi mazaný Zikmund Huler. Teprve když čtveřice za svými zády zaslechla zvuk taseného meče, překvapeně se ohlédla. Ke svému úžasu spatřili vévodu Hanuše s obnaženou zbraní a navýsost rozhořčeným výrazem ve tváři. Také obličeje Jana z Michalovic, Bohuslava ze Švamberka a Boreše z Rýzmburka, vesměs podílníků na někdejším panovníkově zajetí v Královském dvoře, nevěstily nic dobrého.

„Vy zvyjebanci,“ rozkřikl se vévoda, „vy jste ve dne v noci našemu panu králi radili, aby se o německé země nestaral a chtěli jste ho zbavit Svaté říše římské! Abyste věděli, teď s vámi jednou provždy zúčtujeme!“

Purkart Strnad chtěl něco říct, ohradit se proti té sprosté nadávce, kterou byli tak nečekaně a urážlivě počastováni, ale než stačil otevřít ústa, proklál ho vévodův meč a jeho krev se rozstříkla po síni.

„Vražda! Pomoc!“ zavřeštěl Štěpán řečený Poduška, kdežto Markolt z Vrutice sáhl po zbrani. Pozdě!

Zatímco Hanuš Opavský ve svém hněvu znovu probodl už beztak smrtelně raněného Purkarta mečem, Boreš z Rýzmburka vrazil ostří své zbraně do Poduškovy hrudi a jeho přepychový, zlatými nitěmi vyšívaný kabátec se zbarvil krví. Michalovic napadl Štěpána z Opočna a Švamberk, jemuž se trochu třásla ruka, bodl nešťastného velmistra johanitů do břicha. Rázem leželi tři královští rádci na vykládané dřevěné podlaze mrtví v kaluži krve, jen Markolt z Vrutice ještě žil a svíjel se bolestí.

„Dobijte ho!“ nelítostně přikázal Hanuš Opavský zbrojnošům, kteří se nahrnuli do síně, a ke svým třem druhům dodal: „Pánové, nyní na koně, musíme za Jeho královskou Milostí!“

„To se snad chcete jet sám udat, vévodo?“ vylekal se Švamberk.

Hanuš se chraplavě zasmál: „Kdepak. Ohlásíme panu králi, že jsme právě odhalili spiklence a na místě je sami popravili.“

„Vy jste ale hlava, vévodo,“ zazubil se Boreš z Rýzmburka. „Na něco takového bych sám nepřišel.“ Celá čtveřice se cynicky rozesmála a rozeběhla se chodbou Karlštejna na nádvoří a ke stájím pro koně.

Král Václav IV. zatím vyspával včerejší opičku v dominikánském klášteře v Berouně.

„Milosti, je tady vévoda Hanuš s dalšími třemi pány. Musí prý s vámi nutně mluvit!“ probudil panovníka opat kláštera Mikuláš z Loun.

Král v polospánku cosi zabrumlal.

„Zavolám vám, Milosti, vašeho komorníka,“ nabízel opat.

Václav se posadil na loži a zavelel: „Stačí mi mokrý ručník!“

„Jak si přejete, Milosti,“ řekl Mikuláš z Loun hlasem prozrazujícím nelibost. Hostit samotného panovníka byla sice pro klášter pocta, ale upřímně řečeno, opat o ni příliš nestál. Nebylo se čemu divit. On, představený kláštera, se totiž v takových případech měnil v pouhého panovníkova sluhu, jenž mu musel být kdykoliv k ruce a na církevní povinnosti mu nezbýval čas. Nehledě na to, že Václav chtěl každý večer pít a obvykle to odnesly klášterní zásoby vína.

Opat vyšel na chodbu a přikázal otálejícímu pážeti, ať králi přinese mísu s vlažnou vodou a plátěný ručník. Pak se odebral do přijímací komnaty, kde nervózně přešlapoval vévoda Hanuš se svými třemi druhy.

„Co je s králem, opate?“

„Omlouvám se, vzácní páni, musel jsem Jeho Milost probudit.“

„Nevadí, půjdeme k němu hned,“ rozhodl Hanuš, v němž se nezapřela horká přemyslovská krev. Ostruhy na jeho jezdeckých škorních zacinkaly a následován pány ze Švamberka, z Rýzmburka a z Michalovic prudce vrazil do klášterní chodby. Zoufalý opat capal v lehkých opánkách za nimi a rukou si přitom přidržoval svůj mnišský hábit, aby se mu nezamotal mezi nohy.

Král překvapeně vzhlédl, když spatřil čtveřici členů královské rady, která bez vyzvání vrazila do jeho ložnice. Právě si otíral obličej ručníkem a, zaskočen náhlým vpádem, cosi zabručel.

„Milosti, račte odpustit,“ vévoda Hanuš s teatrálním gestem poklekl před královo lože a jeho tři druzi ho následovali. „Právě jsme odhalili spiknutí namířené proti vám a spiklence jsme na místě popravili.“

„Koho?“ vyhrkl zaskočený Václav.

„Ty zlořečené padouchy, kteří zneužívali vaší důvěry, tedy Purkarta Strnada z Janovic, Štěpána z Opočna, Štěpána z Martinic a velkopřevora Markolta z Vrutice.“

Opat, který stál za čtveřicí pánů, se vyděšeně pokřižoval, kdežto král na návštěvu nechápavě hleděl, jako by si stále neuvědomoval dosah toho, co mu bylo právě sděleno. Čtveřice jeho nejbližších rádců byla přímo na Karlštejně, který jeho otec vybudoval jako posvátný hrad sloužící k ochraně říšských korunovačních klenotů, zavražděna. A jejich vrazi mají tu drzost mu to ještě přijet oznámit! Rázem ho přestala bolet hlava a včerejší opilost z něho samým úlekem zcela vyprchala. Co má teď udělat? Zavolat stráže, aby se chopily téhle čtveřice vrahů? Ale Hanuš a ti tři páni mají s sebou jistě své zbrojnoše. Navíc patří mezi nejvýznamnější šlechtice království. Václav si všiml, že vévoda povstal a jakoby náhodou položil dlaň na jílec svého meče. To gesto bylo víc než výmluvné. Co když teď dojde i na něj? Co když ti čtyři vztáhnou ruku na svého panovníka? V Čechách by nebyla vražda krále ničím novým! Možná stojí v pozadí celé záležitosti jeho proradný bratr Zikmund nebo bratranec Jošt, kteří by se jistě tuze rádi zmocnili říšské a české koruny. Ne, nesmí jim zavdat důvod k nějaké akci!

Václav, smrtelně bledý, zkřivil rty k něčemu, co mělo vypadat jako úsměv. Jeho hosté si toho všimli a rázem se dosud napjatá nálada uvolnila. „Děkuji vám, moji milí,“ vyhekl panovník rádoby dobromyslně a usilovně dumal, zda by čtveřici vrahů neměl pozvat na víno. Ale po včerejší pitce cítil, že se mu zvedá žaludek, a tak opatrně, se snahou zachovat si královskou důstojnost, dodal: „Můžete jít! Zachovali jste se správně.“

Jak jen to jeho otec Karel dělal, že se do podobné situace nikdy nedostal? Nebo alespoň o tom kroniky nic nepraví a on sám mu o něčem podobném nikdy nevyprávěl. Václav si povzdechl a mlčky sledoval, jak se před ním Hanuš, Boreš, Švamberk a Michalovic uklánějí a s potutelnými úsměvy opouštějí jeho ložnici.

Když asi za čtvrt hodiny nahlédl dovnitř královský podkomoří Zikmund Huler, král stále ještě seděl na posteli a hlavu měl v dlaních.

„Stalo se něco, Milosti?“ otázal se Huler.

Václav zvedl hlavu a pohlédl na něj krví podlitýma očima: „Vypadni, nebo také přijdeš o kejhák!“

Podkomoří honem přirazil dveře. Znal dobře královy záchvaty hněvu a rozhodně se nechtěl stát jejich obětí. Proč se však zmínil o tom, že by mohl přijít o kejhák?

„Rozumíte tomu, opate?“ obrátil se Huler na Mikuláše z Loun.

„Ach ano, na Karlštejně došlo při zasedání královské rady ke strašnému mordu.“

„Nepovídejte?“ vyhekl překvapený podkomoří.

„Svatý Bože, odpusť jim ten strašný hřích! Zabili Purkarta z Janovic, Štěpána z Martinic, Štěpána z Opočna a velkopřevora Markolta z Vrutice.“ Opat se po těch slovech přežehnal křížem.

Zikmund Huler zůstal stát jako opařený. Všichni čtyři jmenovaní patřili k jeho přátelům a spojencům. Kdo je zabil, o tom nemohlo být pochyb. Sám viděl, jak před klášterem nasedají na koně vévoda Hanuš, Boreš z Rýzmburka, Bohuslav ze Švamberka a Jan z Michalovic. Nyní Huler pochopil význam královy poznámky, že by mohl přijít o kejhák. Roztřásla jím zima a chvíli horečně uvažoval, zda by raději neměl vzít do zaječích. Ale co, ti čtyři vrazi už odjeli, zřejmě se největší pohroma přehnala. Možná bude dobré zítra navštívit pana vévodu Hanuše v jeho domě na Novém Městě pražském a pochválit jeho čin. Vždyť pokud je král nechal odejít, nejspíše se jich bojí a Huler věděl, že je dobré se včas přidržet toho silnějšího.

I

Uplynulo osm let…

Královský podkomoří Zikmund Huler, doprovázený dvěma tucty po zuby ozbrojených mužů na koních, projel Menším Městem pražským a úvozovou cestou vinoucí se prudkým stoupáním zamířil k polední věži s jednou ze vstupních bran Pražského hradu. Od té doby, co byl král Václav IV. zrádně zajat a vězněn svým bratrem uherským králem Zikmundem, se Huler, považovaný za Václavovu pravou ruku, nikam neodvažoval bez početného ozbrojeného doprovodu. Co kdyby mělo tentokrát dojít i na něho? Poměry byly krajně nejisté a nebylo radno zbytečně riskovat. Také tentokrát, časně po ránu, se vydal ze svého domu na Starém Městě pod ochranou početného jízdního oddílu. Cestou ho sledovaly zpola zvědavé a zpola nevraživé pohledy měšťanů. Tu a tam dokonce někdo zahrozil pěstí či počastoval Hulera a jeho doprovod posměšným nebo nenávistným výkřikem. Ale královský podkomoří a jeho muži tomu nevěnovali pozornost. Vrchnost nebývala v Čechách nikdy oblíbena a města pražská v tom jednoznačně hrála prim.

Jenže čím více se Zikmund Huler se svými jezdci blížil k Hradu, tím více mu připadalo, že sídlo českých králů přes noc dočista vymřelo. Jediný zvuk se odtud neozval a před polední bránou, hlavním vstupem do sídla českých králů, kupodivu neviděl nikoho z obvyklých strážců v plechových kloboucích a červeno-bílých kabátcích. Brána byla přitom dokořán, takže kdokoliv mohl vejít, ať zván či nezván.

„To už přestává všechno,“ utrousil podkomoří spíše pro sebe, pevně rozhodnut upozornit na podivné chování stráží nového nejvyššího pražského purkrabího moravského šlechtice Lacka z Kravař. Zamračil se a trhnutím uzdy povzbudil svého koně, aby se co nejrychleji dostal k bráně. Teprve když jako první z celého oddílu vyjel ze zátočiny úvozové cesty, ke svému překvapení zjistil, že tu strážní skutečně jsou. Jeden seděl celý schoulený do klubíčka přímo uprostřed otevřené brány, druhý bezvládně ležel na kraji příkopu, přes který se klenul spuštěný padací most.

„Svatý bože, co se stalo?“ zvolal překvapeně jezdec, který jel hned za Hulerem.

„Usnuli, nebo jsou snad mrtví?“ otázal se zděšeně podkomoří a hned tři zbrojnoši seskočili ze svých koní, aby se přesvědčili o stavu strážců.

„Jsou dočista studení, pane podkomoří,“ vyhrkl překvapený zbrojnoš Janek Piskoř.

„Oba dva,“ dutým hlasem dodal jeho druh Kuneš.

„Někdo přepadl Pražský hrad!“ zvolal vyděšeným hlasem plným úzkosti Zikmund Huler a honem začal s koněm couvat zpátky. Je přece královským úředníkem a jako takový musí dbát na bezpečí svého života. Na své muže se ovšem rozkřikl: „Taste meče! Vpřed!“

Že mají tasit své zbraně, jim rozhodně nemusel říkat dvakrát. Dva mrtví strážci pro ně byli dostatečným důvodem k tomu, aby byli připraveni na cokoliv. Vřítili se s tasenými meči do hradu jako vítr a kanovník pražského Chrámu svatého Víta Jáchym ze Štěkně se nemálo polekal, když je spatřil. Mířil právě do kostela svatého Bartoloměje, který stál přímo v sousedství hradeb, když ho zaskočil dusot koní a blýskání mečů. V první chvíli si myslel, že hrad přepadl nějaký nepřítel. Teprve když spatřil královské barvy červenou a bílou na praporci, uklidnil se.

„Hej, důstojný otče, co se to tady děje?“ křičel na něho Zikmund Huler. Kanovník neměl toho povýšence a králova milce rád. Byl pro něj přímo ztělesněním všech těch neřádů, kteří se nyní hřáli v přízni Václava IV.

„Co by se mělo dít, pane podkomoří?“ opáčil výsměšným tónem. „To spíš ti vaši čačtí chlapci plaší obyvatele hradu.“

„Polední bránu nikdo nehlídá a před ní leží dva mrtví strážci,“ upozornil Zikmund Huler kanovníka. „Nemáte tušení, co se to stalo?“

„Jak to mám vědět? Zeptejte se nejvyššího purkrabího, pane podkomoří,“ odsekl nevrle Jáchym ze Štěkně a pokračoval ve své cestě do kostela svatého Bartoloměje. Zikmund Huler, který se nyní psával podle získaného hradu „z Orlíku“, se zamračil. Na rozhovor s Lackem z Kravař, pyšným moravským šlechticem, který se nedávno vyšvihl do jednoho z nejpřednějších dvorských úřadů, neměl příliš chuť. Lacek patřil k lidem markraběte Jošta, který k Hulerovi rozhodně nepřekypoval láskou, a královský podkomoří se mu proto raději vyhýbal, respektive nevyhledával jeho společnost. Samozřejmě bude muset k sobě pozvat na kobereček nejvyššího hofmistra Konráda Krajíře z Krajku, pokud je ovšem přítomen. Od té doby, co mu Václav IV. není příliš nakloněn, poněkud trucuje, zanedbává své povinnosti a většinou pobývá na svém hradě Landštejně.

Zatrachtilá věc, dumal Huler v duchu, když se na koni blížil ke královskému paláci. Ale pak ho napadl někdo, kdo by se měl celou záležitostí mrtvých strážců brány začít neodkladně zabývat. Ano, nový zástupce královského sudího a bývalý novoměstský rychtář Jakub Protiva z Protivce. Koneckonců, právě proto se dostal do dvorských služeb, aby se věnoval takovýmto případům a jak ho podkomoří znal, jistě dříve či později celou záhadu poctivě objasní. Navíc by měl být právě jemu, Zikmundu Hulerovi, králově pravé ruce, vděčný za to, že se dostal do tak významného úřadu. Jen ať se tedy snaží!

Královský podkomoří s pánovitými rozkazy, nadávkami a křikem vpadl do královského paláce. Panoši a sluhové se mu rázem klidili z cesty nebo jen uctivě postávali na chodbě v očekávání dalších příkazů. Vzhledem k tomu, že král Václav IV. se raději zdržoval na Žebráku či na jiném ze svých loveckých hradů a Pražský hrad poněkud zanedbával, usadil se Huler při svém úřadování právě v jeho komnatách a choval se, jako by byl tady doma vlastně odedávna.

„Sežeňte mi pana z Protivce!“ zavelel, sotva vstoupil do někdejší císařské audienční síně, kterou si vybral jako svou pracovnu. Komorník Vaněk se podíval poněkud nechápavě. Jakub Protiva z Protivce byl ve svém novém úřadu zatím tuze krátce a většina služebnictva o něm neměla ani ponětí.

„Račte prominout, pane podkomoří…“

„Aha, ty nevíš, kdo to je, co?“ Dovtípil se Huler a honem dodal: „Přece ten nový zástupce královského sudího. Takový vysoký šlachovitý…“

„Aha, ten,“ ušklíbl se Vaněk, který si cenil leda staré české šlechty a Protivu považoval jen za dalšího povýšence z nízkého rodu, který se ani neumí chovat u stolu. Do budovy starého purkrabství se sice za ním hned vypravil, ale šel jen co noha nohu mine, protože ani Protivy, ani Hulera si nikterak nevážil. Jó, to za císaře a krále Karla blahé paměti, říkal si pro sebe v duchu cestou, ačkoliv ve skutečnosti Karla, jehož učený doktor Vojtěch Raňkův z Ježova nazval „Otcem vlasti“, vůbec nepamatoval.

Jakub Protiva se zatím ve své malé komůrce, kterou mu v purkrabském domě přidělili, hrabal ve starých pergamenech a hledal mezi nimi doklad o tom, že Tomáš z Poděhus má nárok na tři lány u vesnice Podeřiště, které se mu jeho švagr Tobiáš z Malovic snaží upřít. Když tenhle úřad přebíral, naivně se domníval, že i nadále bude honit lumpy, lapky a vrahy a sjednávat průchod práva a spravedlnosti. Netušil, že se stane pouhým úředníčkem, který bude královským sudím vyhledávat podklady pro jejich rozhodnutí v soudních sporech. Ani se příliš nedivil, že ho jeho dva věrní druzi z časů, kdy býval novoměstským rychtářem, Mařík Polenda a Jaroslav Barbořin, záhy opustili a vrátili se zpět na Nové Město pražské k původní profesi městských biřiců. Zbyl mu jen čeledín Jura, který se obětavě staral o koně, v královských konírnách byl jako doma, a navíc dělal jakéhosi chlapce pro všechno, zkrátka to, co bylo potřeba. V duchu jistě toužil po nějakém vzrušujícím dobrodružství, ale toho se na Pražském hradě nedočkal.

„Vy jste Jakub Protiva z Protivce?“ vyrušil zástupce královského sudího trochu nabubřelý hlas.

„Kdo se ptá?“

„Jsem komorník Vaněk a posílá mne královský podkomoří Zikmund Huler. Máte k němu hned přijít.“

„Když hned, tak hned,“ přikývl Protiva a ochotně se nechal vést z budovy starého purkrabství kolem svatojiřského kláštera benediktinek, sousedící baziliky svatého Jiří ke královskému paláci, naproti němuž se zvedala lešením obetkaná budova rozestavěné katedrály svatého Víta. Staveniště však bylo dočista vylidněné, neozývalo se odtud ani nahodilé klepnutí kladívka o kámen. Král Václav neměl peníze na pokračování stavby svého otce císaře a krále Karla a arcibiskup Zbyněk Zajíc z Hazmburka se držel zásady, že když nic neplatí král, nemusí platit ani on. A staveniště tím pádem zmrtvělo a mše se konávaly pouze ve vysokém chóru, který dostavěl před šesti lety zesnulý stavitel Petr Parléř, nebo v honosné kapli svatého Václava. Také královský palác vypadal jaksi nehotově. Od té doby, co ho doslova z trosek vyzvedl do vskutku reprezentativní podoby císař a král Karel, uplynula už pěkná řádka let a není divu, že začínal pomalu chátrat. A jakmile se tu Václav IV. přestal zdržovat, hleděli si jeho úředníci raději svých měšců než oprav královských staveb. A podle toho také palác a vlastně i celý Pražský hrad vypadal.

Zikmund Huler čekal na Jakuba Protivu v audienční síni, která rovněž ztratila svůj někdejší lesk. Zmizely odtud nádherné tapisérie, které dal Karel dovést až z Florencie a Benátek, a zůstaly tu jen malby znaků říšských zemí a měst, protože prostě nešly přestěhovat nebo ukrást. Také nábytek nebyl valný. Podkomoří seděl za širokým stolem na obyčejné, nepříliš pohodlné dubové židli bez opěradla a před sebou měl cínový džbán, z něhož si do číše naléval víno.

„Chcete také?“ uvítal Jakuba otázkou. Protiva zavrtěl hlavou, jak znal Hulera, tušil, že by to vzápětí obrátil proti němu. Ve svém odhadu se nemýlil.

„Dobře jste se rozhodl,“ pochválil podkomoří jeho odmítnutí. „Vždyť Pražský hrad, sídlo českých králů, mohl být před chvíli přepaden nepřítelem a třeba vypálen.“

„Přepaden nepřítelem?“ podivil se Jakub.

„Ano. Když jsem přijížděl, hlavní bránu do hradu nikdo nehlídal.“

„Jak to?“

„Oba strážci byli mrtví!“ zavrčel Huler. „Pěkný tady panuje pořádek! Čert aby to spral!“

Jakub stále nevěděl, na čem je. Přece se nestal zástupcem královského sudího, aby zodpovídal za strážení Pražského hradu. Tuto poznámku si však moudře nechal pro sebe. Stál uprostřed audienční síně, hleděl na podkomořího a čekal, co z něho ještě vypadne. Nakonec přislíbil, že celý případ důkladně vyšetří a o výsledku podá podkomořímu podrobnou zprávu. S tím si odešel prohlédnout mrtvoly obou strážců.

II

Těla mrtvých královských zbrojnošů Johlína a Marka zatím jejich druhové přenesli do malého domku hned za branou, kde je uložili na širokou lavici a zapálili jim u hlav dvě svíce, zřejmě ukradené z nedalekého kostela svatého Bartoloměje. Když dovnitř vstoupil Jakub Protiva, jen zabručeli cosi, co mohlo vypadat jako pozdrav, a rozestoupili se podél obílených stěn.

„Proč jste je nenechali ležet na místě?“ otázal se jich, ale nikdo se nenamáhal, aby mu odpověděl. Jen stáli a smutně mlčeli.

Po chvíli rozpačitého ticha se kdosi ze zbrojnošů zeptal: „To umřeli na nějakou nemoc?“ A v obavách honem dodal: „Nebyl to mor?“

Jakub se sklonil, aby si prohlédl obličeje nebožtíků. Čísi milosrdná ruka jim už zatlačila oči, ale ústa byla posmrtně zkřivená jako v křeči. „Posviťte mi sem těmi svícemi!“ vyzval Protiva královské zbrojnoše.

„Vy jste lékař?“ otázal se jeden z nich.

„Ne,“ odsekl Jakub. „Zástupce královského sudího.“

„Aha. Myslíte, že je někdo zabil?“

Jakub si otočil Markovo tělo, rozepnul jeho červeno-bílý kabátec a zachmuřil se: „Žádné zranění na něm nevidím a ten druhý na tom bude, zdá se, podobně. Podle výrazu obličejů soudím, že je asi někdo otrávil.“

„To se dá takhle poznat?“ zeptal se další zbrojnoš.

„Dá se to odhadnout. Vzhledem k tomu, že už jsem pár otrávených viděl, mám s tím nějaké zkušenosti. Mimochodem, mládenci,“ Jakub se otočil k přihlížejícím zbrojnošům, „co jste dneska jedli?“

„Myslíte, že i my…?“ zbrojnoš Lukáš, kterému nikdo neřekl jinak než Měchura, zjevně už pro svůj šedý vous nejstarší z přítomných, svou otázku ani nedořekl, jak se polekal představy, že by jejich jídlo mohlo být otrávené.

„Nic si nemyslím. Jenom zjišťuji fakta,“ suše odpověděl Jakub. „Raději povídejte vy!“

„No, já nevím, je to divné. Skutečně je někdo otrávil?“ zeptal se za všechny okounějící zbrojnoš Měchura.

Ostatním zjevně nebylo příliš do řeči. „Každý jsme jedli něco jiného. Já měl cibulovou polévku a chlebovou placku,“ vysoukal ze sebe kdosi.

„Já od rána nejedl, ale vypil jsem džbánek piva. Myslíte, že mi do něj někdo dal otrušík nebo blín?“ ozval se další.

Jakub potřásl hlavou. Kdyby byl mrtvý jen jeden ze strážců, dalo by se skutečně soudit, že mu kdosi v jídle nebo v pití podal jed. Ale hned dva mrtví? Bezděky si vzpomněl, jak císař a král Karel kdysi vzpomínal, jak jakýsi vlašský číšník v Pavii otrávil jeho družinu. Původně se měl stát obětí právě Karel, ale šťastnou náhodou se zdržel na bohoslužbě v kostele. Že by se někdo pokoušel otrávit strážce brány, aby se dostal do hradu? Proč by to dělal? Možností se nabízelo mnoho. Krále Václava asi zabít nechtěl, všeobecně se o něm vědělo, že na Pražském hradě pobývá jen zřídkakdy. Mohl však chtít zavraždit některého z královských úředníků nebo třeba uloupit svatovítský poklad či, nedej bože, svatováclavské korunovační klenoty. Jenže ty jsou nyní přechovávány na Karlštejně, původně určeném především pro říšské korunovační klenoty. Co když se ten neznámý travič strážců brány chtěl zmocnit některých svatých ostatků? Za takovou lebku svatého Vojtěcha, kterou kdysi kníže Břetislav přivezl z polského Hnězdna, by leckdo dal i třeba tucet váčků zlatých florénů! Nehledě na rámě svatého Víta, před několika staletími darované Jindřichem Ptáčníkem svatému knížeti Václavovi. Zkrátka, když o tom tak Jakub uvažoval, nabízela se celá spousta důvodů, proč by chtěl někdo otrávit stráž v hlavní bráně Pražského hradu.

„Kdo teď hlídá bránu?“ obořil se na přítomné zbrojnoše otázkou.

„Pan podkomoří ji dal hned zavřít a zvednout padací most,“ hlásil šedovousý Měchura.

Protiva musel uznat, jak Hulera neměl příliš rád, ba měl s ním jisté otevřené účty z minulosti, že tentokrát se podkomoří zachoval moudře. Nyní bude potřeba prohledat celý hrad a najít možného traviče. Jenže aby k něčemu takovému dal Jakub příkaz, neměl příslušné pravomoci. O něčem takovém mohl rozhodnout pouze královský hejtman Voksa z Valdštejna nebo sám Zikmund Huler. Stejně to však bude jen hledání jehly v kupce sena s nejistým výsledkem. A i když královští zbrojnoši nějakého cizího vetřelce dopadnou, musí ho ještě usvědčit, že skutečně oba strážce otrávil. Ale jak jim mohl jed, snad otrušík, podat a v čem? Kdyby tady tak měl Maříka Polendu a Jaroslava Barbořinu, hned by bylo všechno jednodušší, daly by se úkoly rozdělit. Ale co teď, když je na všechno sám? Na někoho si přece jen vzpomněl. Na františkánského mnicha Blasia! Tento důvtipný a věrný přítel, kazatel od svatého Štěpána na Novém Městě pražském, by mu nyní jistě mohl poradit a pomoci. Už jen tím, že by určitě přišel s nějakým nápadem.

„Poslechni, ty, jak ti říkají?“ obrátil se Jakub na šedovousého zbrojnoše.

„Říkají mi kvůli mému pupku Měchura, ale jmenuji se Lukáš.“

„Všiml jsem si, že tě tady všichni poslouchají…“

Měchura se zatvářil rozpačitě a přešlápl z nohy na nohu.

„Mohl bys někoho ze svých druhů poslat na faru u svatého Štěpána na Novém Městě pražském pro otce Blasia a vzkázat mu, aby ihned přišel za mnou na Pražský hrad?“

„Jistě, jsem vám k službám, pane zástupce královského sudího. Mohl by tam dojít támhle Vítek, má rychlé nohy a pohotovou vyřídilku.“ Měchura ukázal na uhrovitého mladíčka s jako oheň rudými vlasy. „Ale musí to schválit hejtman Voksa,“ dodal honem Lukáš.

„To zařídím. Spusťte mu padací most!“

„Není potřeba. Máme tady takovou malou branku, kterou se pěší dostane rovnou do hradního příkopu, odkud se dá keři projít na Menší Město pražské. Jenže musí na Kamenném mostě zaplatit mýtné.“

Jakub sáhl po váčku, který mu visel u opasku: „Nevadí, Vítku, pojď sem, dám ti ze svého groš. Snad si ho později vyúčtuji u pana podkomořího.“

Stříbrná mince vklouzla uhrovitému mladíčkovi do upocené dlaně.

„Už utíkám, pane.“

„Šťastné pořízení!“ popřál mu ještě Protiva a zároveň si na něco vzpomněl: „Poslechni, Měchuro, můžeš mi tu branku do hradního příkopu ukázat?“

„Ale s radostí, pane zástupce královského sudího. Pojďte se mnou.“

Prošli za domek přilepený k hradbě a tady v hustém mlází se před překvapeným Jakubem, který se stále ještě na Pražském hradě příliš nevyznal, objevila nevelká úzká branka opatřená pevnými dubovými dveřmi. Právě před chvílí tudy proběhl mladý zbrojnoš Vítek, kterého poslal na Nové Město pražské pro františkána Blasia. Její dveře byly vskutku bytelné a opatřené velkým zámkem.

„Předpokládám, že je tady pořád zamčeno, ne?“

„Kdepak!“ opravil Protivu Lukáš. „Nač taky zamykat, když máme strážnici hned vedle a o téhle brance nikdo pořádně neví. Snad jen kanovníci od svatého Víta, kteří se tudy vracívají v noci domů z krčmy.“

„Takže o ní vědí zbrojnoši, kanovníci, počítám, že i řádové sestry benediktinky od svatého Jiří…“

„Ty, prosím, ne!“ hájil se Měchura.

„Ale stejně je to dost lidí, nezdá se ti?“

Šedovousý zbrojnoš sklopil oči: „Vlastně máte pravdu. Myslíte, že tudy mohl do hradu proniknout nějaký travič?“

„Nemám tušení,“ popravdě přiznal Jakub. „Vždyť ani pořádně nevíme, jestli ti dva byli skutečně otráveni. Víme jen, že zjevně zemřeli náhle a zřejmě takřka současně a nikdo je neprobodl mečem, dýkou, ani nezastřelil lukem nebo kuší.“

Protiva se zamyslel a nečekaně mu do očí padla úzká červená stužka, která se zachytila na větvi jednoho keře hned u branky. Mohl ji sem donést vítr nebo ji také mohl někdo ztratit. Jakuba napadlo, že by to mohl být dárek, kterým nějaká dívčina obdarovala svého milého mezi královskými zbrojnoši. Nebo si ji některý z nich vzal od ní na památku. Třeba ji ztratil mladý Vítek, když spěchal pro Blasia. Musím se ho na to zeptat, usmyslel si Protiva a pro jistotu stužku vzal a schoval do mošny u opasku. Šedovousý Měchura zatím přerušil proud jeho úvah otázkou:

„Pane zástupce královského sudího, co máme udělat s těmi dvěma nebožtíky? Můžeme vyrozumět jejich rodiny?“

„Zatím raději ne. Předpokládám, že u kostela svatého Bartoloměje je nějaká márnice. Odneste je tam, ale moc s nimi nehýbejte. Nebo počkejte, já si je ještě jednou prohlédnu.“

„Máte vy to ale povolání. Já bych si nemohl prohlížet mrtvoly,“ otřásl se Měchura.

„Zvykneš si, příteli. Na všechno si zvykneš,“ povzdechl si Jakub a vešel do domku strážných.

III

„Vaše královská Milosti, prosím, zdržte se ještě!“ Václav se ve svém zeleném, liščí kožešinou lemovaném kabátci neochotně otočil, aby zjistil, kdo ho volá. Už se chtěl vyhoupnout do sedla svého ušlechtilého arabského koně, ale hlas panoše Mikuláše z Lobkovic ho zadržel.

„Co se děje, chlapče? Chtěli jsme přece vyrazit na hon.“ Král se zatvářil nevrle a rozmáchl se rukou ke svým společníkům a rádcům Jírovi z Roztok, Janu Čúchovi ze Zásady, kancléři a vyšehradskému proboštovi Václavu Králíkovi z Buřenic, kteří ho spolu s lovčími a nadháněči měli doprovázet na loveckou kratochvíli v královském hvozdu. Modré nebe nad věžemi a střechami hradu Žebráku slibovalo krásný den a Václav ho rozhodně nechtěl promarnit vysedáváním v hradních komnatách.