František Niedl

ŠTVANICE

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© František Niedl, 2011, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011, 2022

ISBN 978-80-243-5300-5 (epub)

ISBN 978-80-243-5301-2 (mobi)

1

Dostat se ve čtyřiačtyřiceti do penze je nesplnitelným přáním velké části lidstva. Ta meta by nebyla zase až tak nedostižná, pokud by nebyla spojena s otázkou, z čeho bude ten dotyčný žít. To však problém Michaela Daberta nebyl. Za posledních patnáct let jeho konto natolik zbytnělo, že by dokázal po zbytek života uživit několik dalších důchodců. Několikrát už uvažoval o tom, že opustí Evropu (v rámci pravidla nezůstávat příliš dlouho na jednom místě, měnit způsob života a neupadat do stereotypů) a usadí se někde na Velkých jezerech, mezi Státy a Kanadou. Byla by tam voda, kde by určitě mohl mít také loď, ale představa, že by si povídal jenom s praskajícím ohněm v krbu svého srubu, případně, když už by se tyto hovory staly nesnesitelnými, by jel padesát mil do nejbližší knajpy, kde by (při praskání ohně v tamějším krbu) poslouchal stále stejné řeči dřevorubců a lovců, se mu jevila jako nestravitelná.

Je úplně něco jiného, pokud si člověk může dovolit přepych odmítání zakázek a braní jen některých, třeba těch zajímavějších (čímž není myšleno jen finančně zajímavějších), a těšit se přitom na chvíle volna, ve kterých se může věnovat svým zálibám, než… než když člověku zůstanou už jen ty záliby.

Když uvažoval Dabert o místech, kde by se mohl usadit, postupně zavrhoval jednu lokalitu za druhou. O Velkých jezerech už byla řeč, Afrika ho nelákala – užil si jí dost. A od jisté doby se situace v ní jenom zhoršila. Neměl chuť se jednou ráno probudit a zjistit, že má podříznutý krk, z kteréhožto důvodu je úplně mrtvý. Poznal nově vybudované satelity na dříve pustém pobřeží moře ve Španělsku, kam se převážně stěhovali Angličané a Němci na penzi, zlákáni teplem a dumpingovými cenami. Byla to hrůza. Ne zcela zaplněnými či spíše nezaplněnými komplexy, které svoji prázdnotu mimo sezonu ještě násobily, bloumali opuštění penzisté, hledajíce marně svoji ztracenou identitu a ztracené pouto s domovem, které tak lehkovážně uťali.

Dabert své pouto už také dávno uťal a poslední mise (otřesné slovo), která ho zavedla do Čech, jej jen utvrdila v tom, že… je konec. Udělal, co bylo třeba, ale stejně tím nic nenapravil, ani nezískal zpět. Když seděl v letadle, které zakroužilo nad Prahou, než nabralo kurz na Paříž, loučil se s ní jen pohledem, jako každý jiný turista.

A tak zůstával ve Francii. Nedalo se sice říct, že by se mu stala druhým domovem i přes občanství, které si vysloužil před mnoha lety službou ve francouzské Cizinecké legii, ale byla mu blízká škálou svých mnoha podob. Přestože už dávno byla jednolitým státním celkem, její departementy si zachovávaly svébytnost. Obyvatelé Provence byli jiní než ti z Alsaska-Lotrinska, jiní než Bretonci. Když jste na úpatí Pyrenejí potkali Baska, dost často měl s sebou za společnici brokovnici, která nemusela bezpodmínečně sloužit jen k odstřelu divokých hus nebo králíků. Totéž platilo o Korsičanovi, a pokud měl brokovnici pověšenou jen přes rameno, mohli jste mluvit o lepší variantě.

Když bydlel Dabert v Marseille, občas se mu zdálo, že usnul ve Francii a probudil se v Maroku nebo Alžíru.

Byla polovina října a dalo se říct, že podzim tady v Provence, tak jako ostatně většina předešlých, se opět vydařil. Slunce nebylo už tak agresivní jako v létě, jen svítilo a hřálo. Nad mořem se vznášel slabý opar a fronta, která táhla od Španělska přes Baleárské ostrovy, ještě nezasáhla pobřeží.

Charlotte, původní rybářská osada ležící na okraji zátoky proti La Ciotat, byla sice také dávno zasažena turistickým ruchem, přesto zdaleka ještě ne tolik jako většina ostatních. Ležela téměř na začátku řetězce letovisek táhnoucích se směrem na Toulon a dál na Saint-Tropez, Fréjus, Cannes, Nice a přes Monaco dál do Itálie. Dnes už v Charlotte bylo sice víc letních bungalovů a vilek než původních domů, nicméně nepořádaly se sem nájezdy turistů jako do Saint-Tropez, kdy někteří z turistů ještě ve skrytu duše doufali, že při troše štěstí uvidí Louise de Funese, jak řídí v uniformě četníka dopravu. Nebo do nešťastného Arles, kde turisté bloumali po ulicích s hlavami skloněnými k zemi, doufajíce, že by třeba mohli najít uříznuté ucho Vincenta van Gogha.

Michaelu Dabertovi se podařilo před dvěma lety koupit asi sedmdesát let starou jednopodlažní vilku s nízkou střechou a nádherným výhledem na moře. Ze stran a zezadu nebyla téměř vidět, jak byla utopená v původní středomořské vegetaci. Zakrslé borovice, akáty, opuncie… Zídky mezi pozemky byly obrostlé popínavými rostlinami a Dabert dohlédl na to, aby ty rostliny byly především trnité.

Terasa s dřevěnou pergolou byla vydlážděná keramickými dlaždicemi. Pod ní se pozemek prudce svažoval, na konci se dalo vyjít ven malou brankou z tlustých fošen zasazenou do zídky. Strmá ulička pak padala do malé zátoky, kde byly na břeh vytažené malé rybářské loďky a u krátkého mola uvázané lodě, které kvůli ponoru musely zůstat dál od břehu. Mezi nimi i Dabertova plachetnice. To všechno bylo tak téměř dokonalé, že se mu nechtělo myslet na to, že by se měl v rámci pravidel prevence zase v dohledné době stěhovat. Prevence. Nebo jen paranoia? Znal ale pár takových, kteří si řekli paranoia – kašlu na to. A byli mrtví.

Slunce už před chvílí spáchalo svou pravidelnou sebevraždu utopením v moři, ale Dabert zůstával s přicházejícím soumrakem sedět dál na terase se sklenkou merlotu z místních vinic a poslouchal ticho, přestože mu v uších zněl Chopin, aniž by musel zapínat zvukovou aparaturu. To byl dar, který mu byl dán při dlouhých hodinách hlídkování nebo čekání na cíl, kdy nesměl cvaknout ani zapalovač.

Nedokázal se těch chvil nabažit, zvláště v kombinaci s mravenčením, které bylo vždy předzvěstí přicházející změny. V tom bylo asi to kouzlo, které by zřejmě nepocítil jako penzista vysedávající tam někde u Velkých jezer a čekáním na… na co vlastně?

Tepláky měl propocené. Prochladlost z půlhodinového plavání ve studeném moři z něj už dávno vyhnala další půlhodina běhání strmými uličkami a pěšinami. Když se blížil ke svému domu, uviděl poblíž stát černého peugeota, ale ten byl prázdný. Zato u příjezdových vrat k jeho domu stál muž, který rozhodně nebyl pobudou, ani agentem nabízejícím cokoliv.

Dabert přešel z klusu do chůze a přitom prováděl rukama prostné cviky, jako by se chtěl vydýchat. Ve skutečnosti chtěl jen získat prostor k tomu, aby si mohl neznámého lépe prohlédnout. Neměl v úmyslu vejít do svého domu, ale při procházení kolem toho muže stále cvičil a trupem prováděl výkruty tak, aby neznámého neztratil na příliš dlouho ze zorného pole.

„Promiňte, pane,“ oslovil Daberta ten člověk ve chvíli, kdy už ho asi o pět metrů minul.

Dabert se zastavil a otočil se k němu. Teď si ho mohl prohlédnout tak, aniž by vzbudil nežádoucí pozornost. Pánovi bylo asi čtyřicet, měl tmavý oblek, černé vlasy sčesané dozadu, brýle… ne, nebyl to rozhodně vagabund, měl distingovaný výraz, který však nevylučoval možnost, že by nemohl být například nájemným vrahem – teoreticky. Ti s distingovaným výrazem byli nejžádanější. Protože nejsou lepší mimikry, než když někdo takový vypadá seriozně.

„Nevíte, prosím, jestli tu nebydlí jistý pan Dabert?“

„Je to možné,“ odpověděl Dabert mile.

„Nemá tu u zvonku žádnou jmenovku.“

„Třeba nemá potřebu tam nějakou mít.“

„Ano, jistě. A nevíte, jak bych se s ním mohl spojit?“

„Zkuste telefon.“

Muž se kousl do rtu. Rozhovor se zřejmě nevyvíjel tím směrem, jaký očekával. Zadíval se na Daberta, a ten cítil, jak odhaduje, jestli má před sebou úplného blbce, nebo nestal-li se náhodou terčem posměchu.

Dabert ale nechtěl přehrávat. „Vhoďte mu do schránky vizitku a dozadu napište, oč vám jde. Třeba se s vámi spojí sám.“

„Asi mi nic jiného nezbude,“ zamumlal rezignovaně neznámý.

„Přeji pěkný den,“ dal se znovu do běhu Dabert a v duchu si několikrát za sebou zopakoval poznávací číslo černého peugeotu.

Dal si kolečko navíc, a když se znovu vrátil ke svému domu, auto už bylo pryč. Přesto nevstoupil hlavním vchodem, ale do zahrady vešel brankou od moře. Když otevřel zevnitř schránku, uviděl na jejím dně vizitku na bleděmodrém kartonu. Na jejím rubu byla připsána prosba, aby Dabert zavolal na číslo uvedené na firemní vizitce.

Dabert se osprchoval, nalil si sklenici minerálky a do ní si vymačkal trochu šťávy z citronu. Pak zapnul počítač.

Firma B & M Cargo nebyla žádnou nečitelnou společností, ale řádným podnikem vedeným na jméno, respektive jména. Yves Blanchart a Pier Marignac. Sídlila v Marseille, vlastnila část doků, překladiště a sklady. Ti pánové byli též skuteční. V době rozvinutého internetu nebyl problém najít na ně desítky odkazů. Většina z nich byla nezajímavá a víceméně se opakujících. Za pozornost stálo především to, že Yves Blanchart byl už více než rok nezvěstný. Dále za zmínku stálo, že jeho žena Solange z únosu a i pravděpodobné vraždy obvinila právě Marignaca. Proběhlo vyšetřování, ale nenašlo se nic, o co by se mohlo tohle obvinění opřít. Jen samé dohady, nepřímé důkazy a hypotézy.

Dabert ještě zavolal známému na evidenci vozidel, od kterého se dozvěděl, že černý peugeot patří též firmě B & M Cargo. Dalo se tedy usuzovat, že pán, který ráno zvonil u Dabertova domu, se pokoušel skutečně jen dojednat zakázku.

„Prosím?“ ozvalo se po čtvrtém zazvonění. Hlas jako by byl vzdálený, nenaléhavý, přesto nepřeslechnutelný.

„Tady je Dabert.“

Chvíle ticha. „Kdo?“

„Promiňte, zřejmě omyl,“ pronesl Dabert, jako by chtěl zavěsit, i když to neměl v úmyslu.

„Počkejte…, nejste vy ten?“

„Kdo?“

„Ráno byl u vás můj tajemník.“

„To nevím, jen jsem našel ve schránce vizitku.“

„Ano. Já jsem Solange Blanchartová. Měla bych pro vás práci.“

„Ale já lodě nevykládám.“

„Pane Daberte,“ zareagovala Solange Blanchartová, nutíc se do věcného tónu. „Pokud to měl být pokus o žert, myslím, že se nevydařil. Můžete mě dneska navštívit?“ pokračovala.

„No…“

„Díky za vaši vstřícnost,“ nenechala ho domluvit a nadiktovala adresu.

Kdyby byla sezona, asi by to vzal po dálnici, po které to bylo poněkud delší, ale rozhodně rychlejší. Ale teď – v polovině října už bylo po hlavní sezoně a silnice poloprázdné. Dopřál si tedy cestu po pobřeží a těch zhruba sto třicet kilometrů zvládl za něco víc než dvě hodiny včetně oběda, který si dopřál v jednom vyhlídkovém restaurantu nad mořem za Saint Aygulfem.

Před Cannes zapnul GPS navigaci, a ta ho bezpečně zavedla do rezidenční čtvrti v kopcích na okraji města. Vila byla moderní a kromě elektronického zabezpečení byla hlídána i živou ostrahou. Když se Dabert u brány ohlásil, trvalo chvíli, než se vrata otevřela. Zajel až před vstupní dveře, a když vystoupil z auta, musel se pousmát. Před vchodem ho očekával muž v brýlích, se kterým se setkal už ráno.

„Takže přeci jenom vy?“ otázka vyzněla spíše jako konstatování.

„No, maminka mi říkávala, že mám být opatrný, když se potkám s cizími lidmi.“

„Musel jste mít svoji maminku hodně rád,“ poznamenal muž rádoby chápavě.

„Ano, byla to vzácná žena,“ dál se pitvořil Dabert.

„Já jsem Jean Groschart – tajemník,“ představil se muž, ale ruku Dabertovi nepodal. „Pojďte, prosím, za mnou.“

Sklo, eloxovaný kov, leštěný kámen, hodně světla, neosobní, téměř studené. Ale celkový dojem fantastický. Architekt zřejmě věděl, co dělá – zvláště zde, ve středomořském prostředí. Dabert se postavil před jedno ze širokých oken sahajících až k podlaze. Pod ním bazén, v terasách další vily… a nejníže moře. Jak jinak. Níž už jsou jenom ryby a tu a tam nějaký ten utopenec.

„Líbí?“ ozvalo se za ním.

Věděl o ní hned, jak vešla – téměř neslyšně. Ale on uměl poslouchat a navíc její parfém – i když velmi jemný, se nedal ignorovat.

„Působivé,“ odpověděl a otočil se k ní. Pokud pohled ven byl působivý, pohled na ni byl… připomínala pantera. Ale mohl něco takového čekat po tom, co uslyšel její hlas v telefonu.

„Jsem Solange Blanchartová,“ oznámila mu, i když nemohla očekávat, že by ji mohl považovat za Jeana Groscharta, který mezitím zmizel. A že by si ji spletl s pokojskou, to také nehrozilo. Odhadoval ji na nějakých třicet sedm, třicet osm.

„Michael Dabert.“

Kývla hlavou. „Posaďte se, prosím,“ ukázala mu na jedno z lehkých, kůží potažených křesel. „Něco k pití?“

„Tonik s ledem, prosím, nebude-li to velký problém.“

Paní Blanchartová objednala přes interkom jeden tonik s ledem a pro sebe s ledem a ginem. „Chtěla bych využít vaše služby,“ řekla věcně.

„V jakém smyslu?“

„Ochrana.“

„Viděl jsem, že o ochranu zde už se někdo stará.“

„Jistě,“ řekla pohrdavě. „Ale to jsou jen takoví nemyslící tvorové, které naučí agentura základní úkony. Co je však nenaučila, je používat vlastní mozek. A já tu nejsem zavřená celé dny, chodím také do společnosti, mám další povinnosti a potřebuji někoho, kdo dovede svůj mozek používat a kdo nevypadá na první pohled jako cvičená gorila.“

„A jak víte, že já svůj mozek používat dovedu?“

„Byl jste mi doporučen.“

„Aha,“ poznamenal Dabert neurčitě a vzápětí pokračoval. „Rád bych se zeptal, jedná-li se z vaší strany jen o přirozenou opatrnost, nebo zdali se obáváte nějakého konkrétního nebezpečí.“

„Musím na to odpovídat?“ v jejím hlase zazněl nepatrný stín podráždění.

„Obávám se, že ano. Mám-li někoho chránit, musím vědět před čím. Navíc, nezabývám se dlouhodobou ochranou. Mohou to být dny, maximálně týdny. Nikdy se nenechám najímat na neomezenou dobu. Kromě toho můj honorář bývá poměrně vysoký.“

Podívala se na něj téměř útrpně. „Peníze v tomto případě nejsou podstatné. Takže?“

„Neodpověděla jste mi na mou otázku,“ pronesl tiše, ale nekompromisně.

„Když na tom trváte… Ano, jedná se o konkrétní nebezpečí.“

„Jedná se o Piera Marignaca?“

Její oči byly najednou pouhými štěrbinami. Po pár sekundách se její rysy v obličeji uvolnily. „Zdá se, že jste si vypracoval domácí úkol,“ pronesla překvapeně, zároveň však s jistým uspokojením. „Dobře. Jste ochoten tu práci přijmout?“

„Ještě jsem neslyšel konkrétní zadání. Chtěl bych předeslat, že se zabývám jen ochranou a ostrahou. Ničím nad ten rámec.“

„Opravdu?“ pozvedla obočí, což vypadalo též působivě. „I já jsem si vypracovala domácí úkol a nabyla jsem dojmu, že vaše služby zacházejí občas i za tento rámec.“

„V tom případě jste dostala zkreslené informace,“ pronesl Dabert ledově a zvedl se ze svého křesla.

„Neodcházejte ještě,“ pokynula mu rukou směrem k jeho křeslu. „Nevěděla jsem, že jste tak nedůtklivý.“

Dabert ji chvíli pozoroval, než si znovu sedl.

„Jde mi pouze o tu ochranu,“ řekla odevzdaně. „Dokonce ani ne o tu ostrahu. Vidíte,“ přinutila se k sotva znatelnému úsměvu, „dokonce dokážu rozlišovat v pojmech.“

„Ještě jednu věc. Od koho jste dostala na mě tip?“

„Je to opravdu nutné?“

„Přes to vlak nejede.“

„Jak myslíte. Říká vám něco jméno Jules Sermony?“

Dabert kývl hlavou. „Dobrá. Do osmačtyřiceti hodin vám sdělím, jestli tu práci beru. V případě, že ano, jsem schopen nastoupit okamžitě. Přivezu vypracovanou smlouvu, kde bude mimo jiné časově omezený limit mého angažmá s dovětkem, že tato smlouva může být po svobodné vůli obou stran prodloužena. Dále v ní bude uvedeno, že pokud by během té doby vyvstaly skutečnosti, které mi nebyly sděleny předem, či které by byly v rozporu s původním zadáním, mám právo od této smlouvy jednostranně odstoupit. Rovněž vy budete mít právo tuto smlouvu kdykoliv předčasně bez udání důvodu ukončit.“

Madam Blanchartová jen nevěřícně kroutila hlavou. „To chcete říct, že kdykoliv při sebemenším náznaku nebezpečí se seberete a budete beze všeho moct jen tak odejít?“

„Ne, to jsem neřekl, a vy to dobře víte, protože jste inteligentní.“

Chvíli se měřili pohledy, přičemž kůže křesla madam Blanchartové trpěla pod jejími nehty. Pak se madam Blanchartová uvolnila.

„Vlastně jste mi nedal ani možnost reagovat jinak, protože pak byste musel začít pochybovat o mojí inteligenci. Dobrá,“ Solange Blanchartová se zvedla, čímž dala najevo, že hovor je u konce. „Ozvěte se co nejdříve.“

Ještě z auta cestou domů zavolal Dabert do IP agentury, se kterou již dříve spolupracoval, ať již soukromě, nebo pro Securite Internationale Agence Jean-Piera de Blanca. IP agentura se zabývala sběrem informací všeho druhu za účelem jejich dalšího prodeje. Byl rád, když telefon zvedla Nicole, která se vždy dovedla trefit do jeho potřeb, i když jen po telefonu, a o které ani nevěděl, jak vypadá. Nadiktoval jí firmu, jména a požádal ji, aby mu na ně našla něco navíc, co nevisí na internetu. Pak zavolal svého známého, komisaře Trivalla, se kterým si občas vzájemně prokazovali služby. Ten však o případu nic nevěděl, ale řekl mu, že se pozeptá. Zavolal, ještě než dojel Dabert domů, ale nic podstatného mu nesdělil.

Když už byl doma, vyťukal ještě jedno, nejdůležitější číslo. Dvakrát bylo obsazeno, a když už se Dabert rozhodl, že hovor odloží na druhý den, ozval se volaný sám. Jules Sermony. Majitel malé, uzavřené, ale významné banky. Asi před rokem pronásledoval jeho ženu jistý Cavalles, neodbytný maniak, který jí dělal ze života peklo. Bohužel měl papíry na hlavu a policie si s ním nevěděla rady, protože nikdy nezašel až tak daleko, aby ho mohli zmáčknout. Sermony si tedy najal Daberta, ale ani tehdy nedošlo k žádnému posunu. A tak se Dabert rozhodl Cavallese vyprovokovat. Předstíral, že jsou s paní Sermonyovou milenci, začal se s ní ukazovat na veřejnosti a později ji začal vodit k sobě domů. Tehdy Cavalles zaútočil, za což se mu dostalo státní ochranné péče, kterou sdílí doposud.

„Jak se máte, pane Sermony?“ přiměl se Dabert ke zdvořilostnímu úvodu.

„Teď už dobře – díky vám, pane Daberte,“ oplatil mu zdvořilost pan Sermony. „Ale kvůli tomu asi nevoláte,“ přešel k věcnému tónu.

„Ne. Znáte Solange Blanchartovou?“

„Takže se na vás obrátila?“

„Ano. Dal jste jí na mě doporučení?“

„To je pravda,“ přitakal pan Sermony. „Udělal jsem snad chybu?“

„Ne, to ne,“ ubezpečil ho Dabert. „Snad jen… o mojí adrese jste se nemusel zmiňovat.“

„Mrzí mě, jestli jsem vám tím způsobil nějaké potíže.“

„Nic vážného. Snad jen, že se budu muset stěhovat dřív, než jsem měl původně v plánu. Víte, mé soukromí…“

„Velmi se omlouvám, pane Daberte. V tom případě půjde stěhování na můj účet.“

Dabert se začal smát. „Zapomeňte na to, pane Sermony. A pozdravujte paní.“

2

Restaurant U Langusty se tvářil, jako by byl starý, ale nebyl. Jednalo se jen o velmi zdařilou napodobeninu něčeho, co je tu od nepaměti. Byl to jen záměr restauratéra Louise Lefebra, který byl svému podniku oddán tělem i duší. Bar, kolem stoly a boxy, dřevo, kámen a rozvěšené sítě a za zasouvací prosklenou stěnou ještě restaurace, která byla teď mimo sezonu potemnělá. Místní sedávali většinou spolu a naplaveniny, jako Dabert, zvlášť, ale nebylo to pravidlo, spíš to oběma stranám tak vyhovovalo. Nevylučovalo to však, že zůstali někdy u jednoho stolu skoro až do rána.

Místní byli živi převážně ze služeb, ať už tradičních, nebo v turistickém ruchu… a naplaveniny? Jak kdo.

Lars Gustavson, Švéd s divokým zrzavým plnovousem, byl programátorem a mohl si díky elektronickým cestám žít na Riviéře a pracovat doma. Po celý rok nosil bermudy a tričko, snad jen, když byla opravdu zima, hodil si přes tričko větrovku. Gwen Fitzpatricková se kdysi proslavila svojí prvotinou, pak napsala ještě dva docela slušné romány a… tím skončila. Jako by vyčerpala to, co jí bylo naděleno na celý život. Pak už psala jenom romány pro ženy a raději pod pseudonymem. Dalo se z toho vyžít. Yan van Holden byl malíř, jehož obrazy se Dabertovi docela líbily, ale bohužel on nebyl tím pravým, na jehož slově by v tomto oboru záleželo. Ale na kilometrech pobřeží bylo tolik galerií a butiků s uměním, že malíř neměl problémy s odbytem.

Scházeli se tu ještě další, ale dnes tu byla kromě již zmíněných už jen Američanka Katy Quinová, zabývající se výrobou keramiky v takzvaném užitém umění. Její věci rozhodně nepatřily k trpaslíkové kultuře, nesly její signaturu a byly příjemným doplňkem interiérů a zahrad. Katy bylo čtyřicet a s Dabertem byli přátelé. Zpočátku se sice Katy pokusila o něco víc, ale Dabert to taktně zahnal do kouta. A Katy měla tolik sebeúcty, že to tak nechala.

Jednou, když zůstali sami s prázdnou lahví koňaku, pronesla trpkou poznámku: „Máš pravdu. Co já můžu vlastně nabízet, když už jsem rozdala všechno dřív. Možná jsme se měli potkat před dvaceti lety.“

Na Katy se tvrdě podepsala její drogová minulost, ze které se sice dostala, ale vypadala o deset let starší. Další připomínkou byl její osmnáctiletý syn, který se narodil postižený, místo rukou měl jen pahýly a jeho dlouhé pavoučí nožičky ho sotva udržely. Nedokázal ovládat mimiku obličeje, z čehož nezasvěcení usuzovali, že je duševně zaostalý, ale to nebyla pravda. Byl inteligentní a po matce byl obdařen uměleckým nadáním. Maloval ústy lépe než většina lidí rukou.

Dabert Quinové občas pomáhal s rozvozem jejích výtvorů nebo s ní dojel jejím pickupem pro hlínu, o které se jí zdálo, že jí není nikdy dost. Ve skutečnosti ji připravovala dlouho dopředu, patlala se s ní, nechávala ji uzrát. Ona mu za to občas upravila zahradu nebo uklidila. Dabert sice zpočátku protestoval, ale nakonec mu to bylo příjemnější, než kdyby si do domu musel pouštět někoho cizího.

Louis Lefebr postavil před Daberta sklenku pernodu. Nikdy se neptal, jestli o něj Dabert vůbec stojí a také si za něj nedal nikdy zaplatit. Vždy až za další pití. A přestože ostatní vyzvídali, co by měli udělat, aby si zasloužili podobnou výhodu, nikdy se to nedozvěděli a asi by je to ani nenapadlo.

Krátce po tom, co se Dabert nastěhoval do Charlotte, vracel se v noci autem domů kolem Lefebrova podniku. Byl to jen mžik, ale periferním viděním zahlédl výkladním oknem Langusty, že se tam děje něco, co by nemělo. Chvíli váhal mezi pedály brzdy a plynu. Nakonec přeci jenom o kus dál zastavil. Vystoupil a opatrně se vracel k Lefebrovu restaurantu. Byli tři a měli baseballové pálky. Lefebr nebyl zřejmě žádný posera a zatím se bránil docela úspěšně. Ale zlomené tágo od kulečníku nebylo rozhodně rovnocennou zbraní, nehledě ke zjevné přesile.

Všimli si ho, až když poslal jednoho z nich k zemi. Pak mu Dabert sebral pálku a další vývoj nabral rychlý spád. Byla to fraška, při níž na ně dělal Dabert: Hu! Hu! Točil rukama a vykřikoval mindža pindža a ani Lefebr nezahálel. Pak nastala situace, kdy už mladíci napumpovaní steroidy nechtěli vůbec vstát ze země a učinili tak jen pod příslibem, že už nebudou mláceni, za což oni museli na oplátku slíbit, že už se tu nikdy neukáží.

Když zmizeli, nalil oběma Lefebr notnou dávku tequily. Třásly se mu přitom ruce, jak se vyplavil z jeho krve adrenalin.

„Co byli zač?“ zeptal se Dabert.

„Chtěli si se mnou dojednat výpalné.“

„Patří k nějaké významné skupině?“

„Řekl bych, že ne,“ odpověděl Lefebr po krátkém rozmýšlení. „Budou noví a jen si tak ochcávají terén, kde by se mohli uchytit. Myslím, že už nepřijdou.“ Lefebr se uklidnil a začal si pozorně prohlížet Daberta. „Nevěřil bych, kdybych neviděl na vlastní oči, že může být někdo tak rychle spráskán.“

„A to si také necháte pro sebe. Nic se tu nestalo. Myslím, že váš podnik takovouhle reklamu nepotřebuje.“

„A vy?“ vylétlo Lefebrovi z pusy.

„Můžete hádat,“ odpověděl Dabert suše, „ale jenom jednou.“

„Ani jednou – nic mi do toho není,“ pospíšil si Lefebr s ujištěním.

A od té doby dostával Dabert pokaždé gratis sklenku pernodu.

Hovor se nesl od nikud nikam… Dabertovi takové posezení poskytovalo jisté uvolnění, zapálený doutníček, sklenku červeného před sebou… Hovor je jako vzdálený hukot hmyzu, nic mu tu nehrozí…, možná by mohl zařídit, aby to tak zůstalo už navždy…, ale pak by zase nemohl zažívat ty chvíle mravenčení jako teď, vždy předtím než…

„Na jak dlouho to bude tentokrát?“ Katy musela svůj dotaz zřejmě opakovat, než se jí podařilo Daberta vytrhnout z jeho nirvány.

„Nevím,“ odpověděl popravdě. „Jak se to všechno vyvine.“

„Dohlédnu na to tvoje doupě.“

„Já vím. A díky.“

Usmála se a mávla rukou. Její vrásky byly ještě hlubší.

Dabert se kryl za identitou agenturního novináře píšícího pod značkou, jehož zprávy si kupují další média. Bylo to věrohodné – při jeho častých cestách.

Poseděli asi do jedenácti, pak doprovodil Katy domů. Bydlela nedaleko od jeho domu, ale její bungalov patřil k těm novějším. Před vchodem ho ještě pozvala dál, ale odmítl.

Usínal s vědomím, že klidné dny skončily, ale nijak zvlášť mu to náladu nezkazilo.

3

Blížil se ke Cannes a v duchu si znovu přehrával zprávu, která přišla hodinu po poledni od IP agentury. Nebylo toho moc, ale i to málo bylo zajímavé. Zvláštní majetkové vztahy a vazby mezi Blanchartem a Marignacem, přestože jejich majetkové podíly ve společné firmě byly půl na půl, smlouva, která je měla navzájem chránit, která se však postupem času stala pro oba dva spíše gilotinou, Solange Blanchartová, která neměla ve firmě žádný podíl, zato se dlouhou dobu zdálo, že je milenkou Piera Marignaca, dokonce to vypadalo na milenecký trojúhelník akceptovaný Yvem Blanchartem, až do chvíle přechodu Solange Blanchartové k otevřenému nepřátelství vůči společníkovi jejího muže. Vše bylo završeno zmizením Blancharta, následovalo trestní oznámení…

IP agentura nebyla levná, ale pracovala velmi rychle a spolehlivě. Jejich informace byly sofistikované a neuchylovaly se ke spekulacím. A pokud ano, vždy předeslali, že se jedná o spekulace z důvodu nemožnosti sehnání informací ověřených.

Tentokrát jel Dabert po dálnici a k vile Solange Blanchartové, která ležela mezi Cannes a Vallauris, přijížděl od Les Cannet. V podpaždním pouzdře měl svého glocka a v kufru BMW tři zavazadla. Jedním z nich byl středně velký kufr, kde měl své osobní věci, ve druhém elektroniku a revolver Smith & Wesson ráže 38. Ve třetím byla uložená belgická brokovnice FN ráže 12.

Ve čtyři odpoledne stál Dabert opět v obývací hale vily na Avenue Isola Bella. Solange Blanchartová se dostavila asi po deseti minutách.

„Nuže, pane Daberte? Shledal jste mne způsobilou vaší péče?“ zeptala se se špetkou posměchu v hlase.

„Pokud vám bude vyhovovat smlouva, kterou jsem připravil…“

Natáhla k němu ruku a on jí podal jedno paré. Rychle smlouvu přelétla pohledem. „Některé podmínky jsou až…“

„Urážlivé?“ dopověděl.

„Dalo by se to tak říct.“

„Není tam nic jiného, než o čem jsme mluvili při minulé návštěvě.“

„Jistě.“ Solange Blanchartová sejmula kryt pera s platinovým hrotem a bez dalších poznámek podepsala obě smlouvy. Totéž udělal Dabert. Nad platebními podmínkami, které nebyly zrovna zanedbatelné, se vůbec nepozastavila. „A teď mi patříte,“ pronesla majetnicky. „Jsem náročná zaměstnavatelka. Třeba budete mít problémy s plněním svých povinností.“

Dabert se ušklíbl. „Zažil jsem toho už tolik, že mne jen těžko můžete něčím překvapit. A možná jste si tu smlouvu měla přeci jenom přečíst pozorněji. Mimo jiné tam stojí, že abych mohl dostát svým povinnostem, budete se muset řídit mými pokyny. Takže je otázkou, kdo koho bude muset poslouchat.“

„Víte, že jste velmi netaktní a samolibý člověk?“ odsekla podrážděně.

„Říká se to o mně. Zato moji klienti se většinou dožívají vyššího věku, než by mnohdy sami čekali.“

„Povíte mi někdy o nich něco?“

„Bohužel. Moji klienti mají zaručenou absolutní diskrétnost.

To se samozřejmě týká i vás.“

„No uvidíme.“ Solange Blanchartová se zvedla. „Teď vám ukážu váš pokoj.“

Dabert zůstal sedět. „Ještě předtím bysme si měli stanovit pravidla.“

„Dneska ne,“ odpověděla rezolutně. „Ještě mám nějakou práci a v sedm hodin odjíždím na večeři, na kterou mě doprovodíte. Zítra si o všem promluvíme.“

Dabert pokrčil rameny: „Tak dobře, vojna začíná zítra.“

Jeho pokoj byl vlastně malý apartmán, včetně koupelny. Byl v prvním patře, hned vedle pokojů Solange Blanchartové. Vrátil se do auta a přinesl si odtud svoje věci. Pak vyhledal jednoho ze strážných a nechal si jím předvést zabezpečovací systém vily. Nebyl špatný, na druhou stranu však nijak výjimečný. Avšak vzhledem k tomu, že se nejednalo o ostrahu amerického prezidenta, jevil se Dabertovi jako dostatečný. Pak požádal strážného, aby mu dal spojení na šéfa hlídací služby.

„Informovala vás paní Blanchartová, že se budu ode dneška starat o její ochranu?“ zeptal se Dabert, když se dovolal.

Pan Morelli se zdál být poněkud vyvedený z míry. „Ne, nic mi neřekla. Co z toho pro nás vyplývá?“

„Celkem nic. Jen si stanovíme jistá pravidla spolupráce, protože vaše firma zůstává. Dál se budete starat o ostrahu, mně připadne osobní ochrana.“

Na druhé straně bylo slyšet uchechtnutí. „To je asi příjemnější,“ pronesl pan Morelli s náznakem vědoucnosti.

Tu poznámku Dabert přešel bez odpovědi. „Hlídky vně budovy zůstanou tak, jako doposud, s jedinou změnou. Budete střídat jedny a ty samé lidi. Žádné cizí tváře. Dopředu mi pošlete jmenný rozpis služeb s fotografiemi dotyčných. Pokud byste musel z nějakého důvodu někoho již avizovaného ve službě nahradit, dáte mi to předem vědět. Je to splnitelné?“

„Když to není nic horšího…“

„Díky, pane Morelli. A zavolejte, prosím, paní Blanchartové, aby vám potvrdila, že mě skutečně najala a že nejsem jenom nějaký telefonní vtipálek.“

Když skončil hovor, umístil do prostoru prvního patra několik pohybových a zvukových čidel, ale přijímač nechal zatím vypnutý. Pak se osprchoval a na chvíli se natáhl na postel.

Před sedmou už čekal v hale, na sobě oblek barvy popela z velmi jemného manšestru, košili s úzkým límečkem bez kravaty.

„Není to špatné,“ ohodnotila jeho oblečení Solange Blanchartová. „Chvíli jsem se bála…“

„Abych nepřišel v maskáčích, kanadách a se samopalem na krku?“

„Vlastně ani ne. Ta poznámka byla hloupá.“ Solange Blanchartová měla na sobě černou sukni, červenou halenku, lodičky na jehlách a něco málo šperků – její vlasy barvy antracitu se leskly jako v reklamě na šampon.

Došli ke garáži, do které se dalo vstoupit z domu. Uvnitř stálo sportovní Audi TT a Mercedes 500 SL.

„Budete řídit,“ ukázala na limuzínu.

Otevřel jí zadní dveře a pak se posadil za volant.

Pomalu sjížděli do centra Cannes, ale nikdo z nich nepromluvil. Mercedes se sunul důstojně dál k pobřeží a v rozsvícených výlohách obchodů je následoval jeho tichý dvojník. Až když po kruhovém objezdu přetnuli Route Napoleon a pokračovali dál po bulváru General Vautrin, Solange Blanchartová promluvila: „Objednala jsem vám malý stolek poblíž našeho a doufám, že budete mít pro svoji práci dost pohodlí.“

„To nepochybně,“ Dabert byl jedna velká zdvořilost.

„Nebude vám vadit, že budete sedět stranou?“

„S tím si nedělejte starosti, nejsem společenský typ.“

Z bulváru General Vautrin odbočili směrem na Place Franklin Roosevelt, za nímž se rozkládalo Casino de Cannes le Palm Beach. To nebylo však jejich cílem. Dabert zastavil poblíž přístaviště jachet u restaurantu Vicomt. Předal klíčky od vozu službě a mercedes zmizel za rohem, kde byl sjezd do podzemního parkoviště. Portýr otevřel skleněné dveře, Solange Blanchartová mu tiše řekla několik slov a dál už se chovala, jako by k ní Dabert nepatřil. Vydala se ke stolu, kde už na ni čekala její společnost. Dabert byl usazen k malému stolku pro dva, který byl poněkud stranou, přesto byl od něj dobrý výhled.

Objednal si biftek a třetinku carlsbergu, přestože číšník se mu pokoušel vnutit něco jiného. Když zjistil, že je jeho snaha marná, ztratil zájem. Dabert v jeho očích klesl, protože sem hosté nechodili na neotesaný biftek, natož, aby si k jídlu navíc objednali sprosté pivo. Polib si, poskoku, ulevil si v duchu Dabert.

U stolu, kam se usadila Solange Blanchartová, sedělo sedm dalších lidí. Padesátník s módním strništěm po celé hubě vypadající jako capobandito, s několika zlatými prsteny na rukou a platinovým cvokem nastřeleným do ucha. Dvě dvojice, něco kolem Dabertova věku, tedy čtyřicet čtyři, plus minus podle umění vizážistů, dívka – dvacet pět a třicátník, který by se hodil spíše k ní, zřejmě ho však více lákaly vdovy, především ty, které jsou pro zlé časy zajištěny polštáři napěchovanými penězi.

Biftek byl výborný a Dabert si objednal ještě jedno pivo. Téměř se mu zdálo, že slyší číšníkovo skřípění zubů.

Začal hrát klavír a housle, jako za starých dobrých třicátých let. Pár dvojic se osmělilo na malý parket. Odněkud z moře se ozvalo táhlé zahoukání lodní sirény. Trochu se zvedl vítr a větve palem začaly tančit kolem sodíkových výbojek pouličních lamp. Dabert vytáhl ze saka jednu z panamských cigarilos zabalených v hnědém tabákovém listu. Nebyly tak silné jako jiné doutníky, byly spíše pro dámy, kterým už cigarety nestačily, a zápach jejich kouře nebyl tak agresivní.

Od stolu, kde seděla Solange Blanchartová, se odloupla pětadvacítka a zamířila k Dabertovi. Zastavila se před jeho stolkem, chvíli ho pozorovala a pak se zeptala: „Zatančíme si?“

„Bohužel,“ nasadil lítostivý tón. „Mám dřevěnou nohu a musím si ji šetřit. Pojišťovna mi na jinou nedá.“

„Ha, ha,“ utrousila pochmurně. „Možná jste ze dřeva celý.“

„Proč chcete se mnou tančit?“

„Ještě jsem nikdy netancovala se zabijákem lidí.“

„Možná tančila, jen jste o tom nevěděla.“

„Bé!“ vyplázla na něj jazyk, otočila se k němu zády a vrátila se ke své společnosti.

Bavili se o něm, občas se některý z nich tiše zasmál a pak ho pustili ze zřetele.

Zašel na toaletu a pak vyšel před Vicomta. Portýr mu přidržel dveře. Dabert se nemohl zbavit vtíravého pocitu, že pokud někomu tady v okolí hrozí nebezpečí, nejspíš to nebude Solange Blanchartová, a že jeho zvýšená pozornost je tu zbytečná. To, že seznámila svoji společnost s důvodem jeho přítomnosti, mohla být sice jenom neopatrnost a hloupost, ale madam Blanchartová rozhodně nepatřila mezi hloupé.

„Smažeme to?“

Dabert se ohlédl. Pětadvacítka stála za ním. „A co?“ zeptal se.

„Jsou dost nudní, víte?“

„Já možná ještě o něco víc.“

„Opravdu jste její bodyguard? A musíte dělat všechno, co vám řekne?“

„Úplně všechno ne. Vlastně ona by měla poslouchat mě.“

„To zní dobře,“ řekla dívka a otřásla se. „Je zima,“ dodala.

Vešli dovnitř. Hudebníci hráli melodii, na kterou se dal tančit ploužák, a Dabert se rozhodl, že uštědří madam Blanchartové lekci. „Smím prosit?“ zeptal se dívky.

Podívala se na něj nevěřícně. Pak se usmála. „Já jsem Ivy.“

Její tělo bylo pružné. Dabert pocítil vzrušení, které nedokázal ovládnout, a raději se od ní poněkud odtáhl. Usmála se na něj a v očích se jí objevily jiskřičky pochopení. Zato pohled Solange Blanchartové byl chladnější nežli náhrobní kámen.

Cestou domů vládlo ve voze napjaté ticho. Až když začalo auto stoupat do kopců, pronesla Solange Blanchartová ledově: „A to mělo jako znamenat co?“

„Co konkrétně máte na mysli, madame?“

„Vy dobře víte. Za co myslíte, že vás platím? Za hlídání, nebo snad za tanečky s kdejakou…“

„Nevěděl jsem, že je kdejaká – byla ve vaší společnosti. A když už o tom mluvíme: vy jste se neměla o mně vůbec zmiňovat. A co se tanečku týče, pořád to byl lepší nápad, než upoutávat pozornost dalším výstupem, který mohl následovat. Kromě toho jsem měl všechno po celou dobu pod kontrolou.“

„To doufám.“

„Příště se ke mně nehlaste a neupoutávejte na mě pozornost.“

„A když mě budete doprovázet někam, kde budeme sami?“

„Můžete říct, že jsem váš šofér.“

„Často létám do firmy v Marseille. Co by tak asi dělal šofér se mnou v letadle?“

„Tak řeknete třeba, že jsem syn vaší mladší sestry.“

„Vy jste ale parchant, pane Daberte. Vychovávali vás snad ve vepříně?“

„Ne, mě vychovávala francouzská Cizinecká legie.“

„Aha. No, to je ovšem něco jiného a mnohé to vysvětluje.“

4

Dabert se rychle zabydlel. Nebylo to nijak těžké – byl zvyklý měnit prostředí a bydlení ve vile v Avenue Isola Bella bylo celkem příjemné. V první řadě se skamarádil s italskou kuchařkou a hospodyní v jedné osobě, korpulentní šedesátnicí Marií Tessariovou. Protože dobré vztahy s kuchařkou se vždycky vyplatí. Měla sotva znatelný knír, veselou povahu a byla vděčná za každou chválu jejího umění.

Jídával u stolu v kuchyni. Solange Blanchartová ho ke stolu v jídelně nikdy nepozvala a jemu to tak vyhovovalo. Nemusel být přehnaně upravený, oholený, chodit v přesně stanovený čas… a v kuchyni bylo tolik vůní…

„Proč se neoženíte, pane Daberte?“ zeptala se při práci Marie.

Dabert pil černou kávu, přikusoval loupáky, lžičkou nabíral z misky jogurt, do kterého si předtím nasypal nějaké zrní. O termokonvici s horkou vodou měl opřené rozečtené Le Soir.

„Nikdo mě nechce, mama.“

Kuchařka vyprskla chichotavým smíchem. „Ne, ne, Michaeli, vy se spíš nechcete o nikoho starat. Nebo špatné zkušenosti?“

„A co vy, Marie?“

„Co já? Já si své už splnila. Jsem pět let vdovou, mám dva syny, dceru, pět vnoučat…“

„Proč nejste s nimi?“ To bylo neomalené a Dabert se chtěl hned omlouvat: „Já jsem…“

„Nechte toho, nic se nestalo,“ jen mávla za sebe rukou. „Mám to tu totiž ráda. Tady jsem se poznala s Marcelem, mým mužem. On byl číšník, já servírka… a s rodinou se stýkám, jestli myslíte tohle. A tady si jen přivydělávám, abych mohla pomoct mladým – nebudu tu napořád. Ale vy byste s tím měl něco udělat. Ani nevíte, jak může být stáří kruté, když zůstanete sám.“

Dabert vycítil za zády jakýsi pohyb. Když se otočil, stála v otevřených dveřích Solange Blanchartová.

„Nerada vyrušuji, ale za půl hodiny odlétá helikoptéra do Marseille,“ řekla ledově.

„To je hezké,“ pokračoval nevzrušeně dál Dabert ve snídani. „Stoupneme si na terasu a budeme jim mávat?“

„Ne, my v ní budeme sedět.“

„To jste nevěděla dřív?“

„Dalo by se to stihnout, když vypustíte make up.“

Dabert praštil loupákem do jogurtu. Za pět minut byl připravený a za další minutu seděl v nastartovaném autě. Když dojížděli na letiště, zbývalo do stanoveného limitu sedm minut.

Samozřejmě, že helikoptéra by jim neodlétla – nejednalo se o pravidelnou linku, spíš to vypadalo, že madame Blanchartová chtěla Dabertovi připomenout, kdo je v domě pánem.

„Jste dobrý,“ řekla, když vystoupili z vozu. „Jednalo se o mimořádnou záležitost a ne o schválnost.“

„Jistě,“ poznamenal Dabert lakonicky.

Nechápal, proč Blanchartová tak ráda létá. Do Marseille je to vzdušnou čarou sto dvacet kilometrů, po dálnici o patnáct víc. Navíc neletěli přímo, ale Blanchartová dala pilotovi pokyn, aby kopíroval pobřeží. Což na druhou stranu byl pohled, který se zase tak často nevidí.

5