Vlastimil Vondruška

PEČEŤ SMRTI

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2009

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009

ISBN 978-80-243-5413-2

Mé ženě Aleně

I. KAPITOLA

Prostranství před školou U Týna na Starém Městě pražském se pomalu plnilo lidmi. Podle oděvů z šedavého nebarveného plátna se zde sešli převážně prostí lidé, ale tu a tam se mihl i modrý nebo zelený plášť měšťana. Vedle sebe se tísnili chudí i bohatí, tady žádná privilegia neplatila. Strkali do sebe a na jejich tvářích se dala číst zvědavost. Polohlasně rozprávěli a smáli se. Věděli, že si budou muset ještě chvíli počkat. Představení nezačne, dokud se neobjeví kejklířka s miskou, aby vybrala po měďáku.

Davem se prodíral zrzavý pekařský učeň s košíkem, z něhož voněly placky plněné zelím a masem. Ani nemusel své zboží nabízet, lidé sami natahovali ruce a brali si. Dílna mistra Rupprechta v ulici za rynkem měla dobrou pověst. Blížil se večer a po celodenní práci přišlo pár placek k chuti.

„Ještě kdyby tu tak bylo pivo,“ zasnil se hubený muž se strništěm neholených vousů na tváři. Ukousl si a spokojeně mlaskl.

„Až uvidíš tu holku, na pivo zapomeneš,“ rýpl do něho loktem soused, otylý mladík s modrýma vodnatýma očima a řídkými světlými vlasy. „Kvůli ní sem chodím každý večer. Už celý týden!“

Hubený muž se strništěm na bradě po něm nepřívětivě loupl očima, ale neodpověděl. Měl žízeň a řeči roztoužených mládenců ho nezajímaly. Přimhouřil oči a zadíval se k povozu krytému chatrnou plachtou. V něm se připravovali kejklíři, kteří už celý týden bavili Pražany. Žonglovali hořícími loučemi, metali salta, bosýma nohama chodili po rozžhaveném uhlí. Podobné kousky dělala spousta artistů. Ale všechny okouzlila štíhlá černovlasá dívka, která chodila po laně. Kejklíři ho natáhli od lípy vedle sochy svatého Martina až ke zdi školy U Týna. Bylo uvázané v patře mezi dvěma okny k masivnímu železnému háku, na kterém se prý kdysi věšeli kacíři. Kejklířka po laně doslova tančila, až se všem tajil dech. To, co předváděl její otec s bratrem na zemi, to ona prováděla vysoko nad hlavami diváků.

„Už jde,“ ozvala se postarší měšťanka v hnědých šatech a s hlavou pečlivě zavinutou v bílé loktuši.

Pomalu se šeřilo a z kostelních věží k nim doléhaly naléhavé hlasy zvonů, které zvaly věřící na nešporní mši. Ale nikdo si jich nevšímal. Z vozu vylezl snědý černovlasý mladík s náručí plnou loučí a začal je zapalovat od ohně, který hořel v železném koši u zadního kola povozu. Louče obratně upevnil do železných stojanů kolem malé arény vysypané pilinami a ohrazené silným provazem. Po rozvrzaných dřevěných schůdkách za ním sestoupil starší robustní muž v červeném plášti a s černou maskou na tváři. Jakmile byla aréna osvětlená, spolu s mladíkem podlezl provaz a v aréně začali předvádět akrobatické kousky.

Vzápětí se objevila štíhlá dívka v přiléhavém mužském plátěném oděvu. S keramickou miskou v ruce obcházela diváky. Pokud jí některý z mužů dal víc než měďák, vděčně se na něj usmála a dovolila, aby se letmo dotkl jejího pružného těla. Měla plné rudé rty a smutné oči. Jeden německý patricij ji popadl kolem pasu, přitáhl k sobě a cosi jí dychtivě šeptal do ucha. Nazlobeně ho odstrčila, a i když byl muž silný, nedokázal ji udržet. Beze slova pokračovala dál.

Když obešla celé prostranství, vysypala mince do koženého váčku. Otec s jejím bratrem zatím skončili akrobatické cvičení. Dívka podala otci měšec a její bratr přinesl žebřík, který přistavil ke kmeni stromu.

Otylý mladík s modrýma vodnatýma očima znovu rýpl do svého souseda: „Teď něco uvidíš!“

Dívka si rychle upravovala účes. Černé lesklé vlasy jí spadaly až na ramena. Stáhla je pentlí a ovázala šátkem. Pak si rudou šerpou v pase ovázala halenu, aby jí neplandala kolem boků. Na prostranství vládlo téměř nábožné ticho. Zamířila k žebříku.

Z pootevřených dveří školy U Týna vyšel tělnatý muž středního věku. Byl oděný v černému hábitu preláta a na hlavě měl plochou děkanskou čapku. Na krku mu visel na masivním stříbrném řetězu kříž. V ruce nesl nevelkou stříbrnou truhličku. Kejklířka si zatím zula střevíce a od bratra převzala dlouhou tyč. Právě když se chystala vyšplhat do koruny lípy, došel prelát k žebříku. Zastavil se a chvíli si ji přísně měřil. Pak dívku hlasitě pokáral, že vystavovat se v mužském oděvu je oplzlé, a přihlížející rozhořčeně napomenul, aby mysleli raději na spasení. Zbožně dodal, že se bude modlit, aby jim Bůh odpustil jejich hříchy. Ale nikdo nevypadal na to, že by se hodlal polepšit. Lidé znali děkana Benedikta a jeho toporné učené projevy, o nichž si většina myslela své.

Dívka přesto pokorně sklopila hlavu a odvětila, že si jistě vezme jeho slova k srdci a bude zpytovat své svědomí. A že udělá vše pro spásu své duše. To děkana zjevně uspokojilo. Požehnal kejklířce, aby nalezla správnou cestu, a pokračoval k rynku. Dav se před ním uctivě rozestoupil, ale nikdo si ho nevšímal. Černovlasá dívka obratně vylezla po žebříku a váhavě vstoupila na konec provazu. Trochu se zakymácela, ale rychle získala ztracenou rovnováhu. Pak s jistotou vykročila. Bosýma nohama dělala kratičké krůčky, jako by tančila, a přitom neustále komíhala tyčí ze strany na stranu. Nevšímala si ničeho než provazu, který ji dovedl až ke kamenné zdi. Zachytila se prsty ve spáře mezi kameny a otočila se. Stejným tanečním krokem se vracela k vysokému stromu.

Děkan Benedikt se u východu z prostranství zastavil. Zálibně si kejklířku prohlížel a po těle mu přeběhlo příjemné mrazení. Dívka měla téměř chlapeckou postavu, proto ho zřejmě dokázala rozpálit mnohem víc než ženy s kulatými boky a plnými ňadry. Mohl mluvit o štěstí, že si kejklíři vybrali ke svému vystoupení právě prostranství za Týnem. Bylo na něm, zda je tam nechá a jakou cenu určí. Teď litoval, že si řekl pouze o jednu noc s tou černovlasou holkou. Umínil si, že hned zítra zajde za jejím otcem, aby za ním poslal svou dceru ještě jednou, nebo ať se sbalí a zmizí. Copak tu nevystupují jen díky jeho milosrdenství? Nechával kejklíře tábořit před školou, kam chodí děti měšťanů. Co kdyby si někdo stěžoval?

Černovlasá kejklířka došla do koruny stromu a chvíli odpočívala. Bratr k ní vylezl a podal jí dvě hořící louče. Děkan Benedikt se usmál a pokračoval spokojeně na rynek. Prošel kolem pranýře, minul zšeřelé podloubí a zabočil do Kožné uličky. Zastavil před domem paní Tekly a ostražitě se rozhlédl. Ulička byla zcela opuštěná. Bez zaváhání vešel.

Tekla už čekala. Byla ve svém lůžku, a když vstoupil, odhrnula přikrývku a odkryla svou nahotu. Tvary, které černovlasé kejklířce chyběly, oplývala v míře víc než hojné. Benedikta napadlo, že jsou snad až příliš bujné. Ale tím se teď nemínil trápit. Odložil truhličku, shodil hábit a stříbrný řetěz s křížem pověsil nahé ženě kolem krku. Pak se s ní rychle pomiloval.

Venku se zatím setmělo. Sotva stvrdili svou rozkoš hlasitými výkřiky, svalil se Benedikt na záda a těžce oddechoval. Tekla vyskočila a přinesla džbán s vínem. Posadila se na zkřížených nohách na kraj lůžka, nalila víno do dvou číší a připili si. Děkan ukázal na stříbrnou truhličku, kterou přinesl.

„Máš to tamhle… Tentokrát mi to ale dalo spoustu práce.“

„Jsi moje zlato… Zasloužíš odměnu,“ opáčila svůdně a pokusila se ho obejmout. Trochu rozmrzele se vymanil z její náruče a požádal, aby mu dolila ještě trochu vína.

„Měli bychom s tím na nějakou dobu přestat, Teklo!“

„Stalo se něco?“ optala se neklidně a pozorně si ho měřila. „Stěžoval si někdo? Myslíš, že nás někdo podezírá?“

„To snad ne. Ale jedno staré úsloví radí, že v nejlepším se má přestat. Copak už nemáme dost?“

„Kvůli nějakému hloupému úsloví s tím chceš přestat? Strýc přinesl dvě další. Ráno ti je dám. Ne, teď s tím nemůžeme přestat, Benedikte!“

„Cože? Dokonce dvě? Ne!“

„Nebuď zlý,“ změnila tón hlasu. Mluvila plačtivě jako malá holčička.

„Řekl jsem ne!“

„Tak ti budu muset naplácat,“ opáčila Tekla přísně. Odložila číši a vyskočila. Z truhlice vylovila důtky. Benedikt slastně vzdychl a položil se na břicho. Tekla mu udělila pořádný výprask. Pak se k němu přitulila a začal ho líbat a hladit. Nakonec Benedikt souhlasil. Znovu se začali milovat.

Ve chvíli, kdy se jejich zpocená těla zmítala prudkou rozkoší, ozval se na schodech dupot a vzápětí se rozlétly dveře.

Oldřich z Chlumu měl za sebou náročný týden. Na královském dvoře se musel jako správce severních Čech zúčastnit jednání mezi Přemyslem II. Otakarem a braniborskou šlechtou. Žádná diplomatická mise se neobešla bez turnaje, tance, hostiny a hojného pití. Měl všeho toho hluku, strojených úsměvů a chvástavých řečí plné zuby. Těšil se domů, i když věděl, že ani tam nebude mít klid. Na křik kameníků a vrzání rumpálu, kterým se na ochoz velké věže vytahovaly kamenné kvádry, si už zvykl za ta léta, co se Bezděz stavěl. Ale na co neměl čas si zvyknout, byl pláč dcery. Narodila se na jaře, a i když vypadala zdravě, často ji pobolívalo bříško, a proto byla neustále rozmrzelá.

Ještě ten den, kdy mu český král povolil opustit svůj dvůr, odjel z Pražského hradu. Nevrátil se však domů hned. Spolu se svými pomocníky Otou ze Zástřizlí a velitelem družiny Divišem zamířil dolů na Staré Město pražské. Poslední dobou se do Prahy dostával zřídka. Hrad Bezděz byl před dokončením a Oldřich si připadal spíše jako mistr kamenické hutě než královský prokurátor a rytíř. Od rána do večera musel stát za zády nádeníků a kontrolovat vše, na co sáhnou. Právě se dokončovala nejkrásnější část stavby – vznosná kaple s klenbou podepřenou žebry tak subtilními, že až brala dech.

Přes všechny starosti mu však jednání na Pražském hradě přišlo vhod. Alespoň se mohl rozhlédnout po řemeslnických dílnách. V létě sice navštívilo Bezděz hned několik kupců, ale žádný mu nemohl nabídnout šperk, jaký by si představoval. Chtěl ho darovat své ženě Ludmile z Vartemberka, protože na svatého Martina slavili páté výročí svatby. Na Bezděz sezval představitele všech významných šlechtických rodů. Měl přijet i Ludmilin bratr Marek se svou nevěstou. Ještě ji neviděli a on i Ludmila na ni byli zvědavější víc než na oslavu svého výročí.

Oldřich z Chlumu doufal, že u pražských zlatníků koupí něco mimořádného, čím by udělal Ludmile radost. Když zastavili před domem jednoho z nejproslulejších, velitel družiny Diviš se nabídl, že počká na ulici a ohlídá koně. Diviš byl voják tělem i duší a jizvy na tváři hovořily o jeho odvaze víc než výmluvně. Přes svůj zamračený vzhled a někdy trochu drsné způsoby to však byl dobromyslný muž.

Oldřich mu začal jeho nápad vymlouvat, že se koním na ulici nic nestane, ať se s nimi raději jde podívat do zlatnické dílny. Ale Diviš to odmítl: „Co bych tam dělal? Však on to Ota zastane. Každý ať dělá to, čemu rozumí. Ota ženským věcem a já vojenským. U zlatníka vám bude užitečnější on. Ale na zpáteční cestě, pokud by nás někdo přepadl, budu užitečnější zase já. Tak to v křesťanském světě chodí.“

I když Diviš hovořil s pomalou vážností, v očích mu hrálo pobavené veselí. S Otou byli přátelé na život a na smrt a celý den se dobromyslně popichovali. Pravda ovšem byla, že trochu těžkopádný Diviš většinu slovních soubojů prohrával. Ale to mu nikdy nezkazilo dobrou náladu.

Ota si na rozdíl od Diviše potrpěl na svůj vzhled. Nosil dlouhé vlasy nakadeřené podle poslední německé módy, rád se hezky oblékal a miloval obdiv žen. Ale stejně jako Diviš, i on měl ve skutečnosti trochu jinou povahu, než stavěl na odiv. Hodně přemýšlel o smyslu světa a přes lehkomyslnost svých řečí nebyl povrchní. Kdysi se stal panošem Oldřicha z Chlumu a titul panoše užíval ze zvyku stále, i když věku panošů už dávno odrostl. Český král ho kdysi jmenoval kancléřem úřadu královského prokurátora, což mu zaručovalo celkem slušné živobytí. Tenhle titul ale nikdy neužíval, takže o něm téměř nikdo nevěděl. Dokonce sám král oslovoval Otu jako panoše. Pouze velitel Diviš, když chtěl Otu pozlobit, mu říkával vznešený pane kancléři.

Pokud šlo o vzhled, byli Diviš a Ota jako noc a den. Oldřich se smíchem tvrdil, že vedle sebe vypadají jako medvěd a lasička. Jestliže však došlo na boj s mečem v ruce, nebyl mezi nimi žádný velký rozdíl. Ota byl obratnější a měl vynikající rytířský výcvik, Diviš byl zkušený válečník a mnohem silnější. Podceňovat je byla hrubá chyba a doplatil na ni již nejeden lotr. Zvláště pokud s nimi byl jejich pán, který to uměl s mečem snad ještě lépe než oni dva.

Sám Oldřich z Chlumu pocházel z chudého zemanského rodu. Svět zámožných rytířů by ho nikdy nepřijal mezi sebe proto, že byl vzdělaný, uměl číst a psát a jeho logiku by mu mohl závidět každý univerzitní mistr – podstatné bylo, že v mládí dokázal vyhrát několik turnajů a účastnil se vojenských tažení. Právě díky rytířské obratnosti si získal přízeň Přemysla II. Otakara, který ho jmenoval svým zástupcem v severních Čechách a správcem hradu Bezděz. Ovšem získal si také pověst důmyslného vyšetřovatele, který dokázal objasnit desítky záhadných zločinů.

S Otou v patách vstoupil do zlatnické dílny mistra Eligia. Zlatník vyskočil z trojnožky a uctivě se ukláněl. Oldřich z Chlumu nejen že byl rytíř podle práva, ale i tak vypadal. Na první pohled budil respekt.

Záhy se však ukázalo, že to s nákupem šperku nebude snadné. I když mistr Eligius ochotně snášel vše, co mohl nabídnout, nic Oldřicha nezaujalo. Většina klenotů byla příliš masivních a staromódních. Lepší to nebylo ani v dílnách dalších zlatníků. Neobjevil nic, s čím by byl spokojený, ale hlavně co by se líbilo jeho Ludmile. Vychovali ji ve Francii a měla vybraný vkus, jaký bylo těžké uspokojit. Panoš Ota říkával, že ona je jediný člověk v Českém království, který má ještě vybranější smysl pro krásné věci než on. Nakonec se Oldřich rozhodl, že pro šperk pošle do Míšně.

Chozením po Starém Městě pražském se zdrželi skoro až do večera. Odjíždět před soumrakem byl nesmysl. Rozhodli se přespat v jejich oblíbeném zájezdním hostinci U Zlatého kola. Vstali hned za svítání, rychle se najedli, osedlali koně a vyrazili k bráně u poříčského brodu. Po jasném nebi plulo jen několik bělostných mráčků, které slibovaly příjemný podzimní den. Předpokládali, že do večera by mohli být na Bezdězu.

Beze spěchu projížděli liduprázdnou ulicí, když v boční uličce zahlédli několik městských biřiců s károu. V jejich čele kráčel staroměstský rychtář Sláma. Oldřich z Chlumu zastavil koně a počkal, až k nim malý průvod dorazí. Přátelsky rychtáře pozdravil, neboť se znali dlouhá léta. Dokonce zvláštním řízením osudu kdysi přivedl do Prahy ženu, s níž se rychtář později oženil. Oldřich si všiml, že na kárce leží mrtvé tělo zakryté látkou. Optal se, co se stalo.

„To není případ pro tak slovutného vyšetřovatele, jako jste vy, urozený pane,“ uklonil se zdvořile rychtář Sláma a rukou nadzvedl cíp plachetky. Odhalil tvář, na níž byla zaschlá krev. Zavražděný muž měl hlavu rozpolcenou sekerou. Rychtář mrtvého zase zakryl a dodal, že to je děkan školy U Týna Benedikt. Někdo ho na ulici přepadl a zřejmě oloupil.

„Měl u sebe hodně peněz?“ zajímal se Oldřich z Chlumu. Bylo to vlastně zcela zbytečné. Tohle opravdu nebyl případ pro něj. Jenže měl jakýsi neodbytný pocit, že to může být důležité. I když vůbec netušil, proč vlastně.

„Nevím, kolik mohl mít u sebe stříbrňáků, urozený pane,“ pokrčil rychtář Sláma rameny. „Našli jsme ho teprve před chvílí. Musím to zjistit. Chcete, abych vám podal zprávu, až se něco dozvím?“

„To není nutné, vracím se na Bezděz,“ zavrtěl rychle hlavou Oldřich z Chlumu. „Ale děkuji ti…“

Za nimi se ozvaly údery koňských kopyt. Jezdec zvíře hnal v divokém cvalu. Ustoupili ke zdi, aby mohl spěchající jezdec snadněji projet. Na konci uličky se objevil voják v plášti s erbem českého krále. Když je míjel, přitáhl koni uzdu a zastavil. Zdvořile se uklonil a řekl: „Mám štěstí, že jsem vás dostihl ještě ve městě… Náš vznešený král chce s vámi hned hovořit, urozený pane z Chlumu.“

Oldřich se vojáka na nic nevyptával. Věděl, že by to bylo stejně zbytečné. Povzdechl si a otočil koně. Než se rozjel, křikl na rychtáře Slámu, aby mu tu zprávu přece jen připravil.

„Kam ji mám poslat, urozený pane?“

„Ještě nevím… Pošlu na rychtu svého panoše. On ti řekne.“

II. KAPITOLA

Komoří Bohuslav ze Švamberka už na Oldřicha v královském paláci čekal. Sloužil na královském dvoře od té doby, co se Přemysl II. Otakar ujal českého trůnu. Ve službě zešedivěl a byl rok od roku hubenější. Neustále se třásl strachem, že udělá něco, co se nebude králi líbit. Čím byl hubenější, tím tísnivější obavy ho pronásledovaly. V poslední době možná i oprávněně. Nelíbil se mladé královně Kunhutě. Byla po svých uherských předcích divoká a vášnivá a nesnášela jeho žlučovitou roztřesenost. Zato král svého komořího hájil. Zvykl si na něj a pán ze Švamberka mu sloužil jako terč, do kterého se strefoval, ať již v žertu, nebo když si na někom potřeboval vylít zlost. Ale byl ještě jeden důvod, proč král svého komořího hájil. Bohuslav ze Švamberka dokázal pro dobro jeho království zařídit záležitosti, o kterých bylo lepší pomlčet.

„Rychle,“ volal komoří, sotva se Oldřich z Chlumu objevil. „Král čeká… Ne, do trůnního sálu ne. Ještě je na lůžku. Čeká v komnatě naší vznešené královny. Tudy…“

Bylo zbytečné ukazovat Oldřichovi cestu, neboť patřil k členům dvora, kteří měli výsadu navštěvovat panovníka v jeho soukromí. Přesto se komoří Švamberk tvářil, jako by to byl on, kdo mu uděluje milost slyšení v královnině ložnici.

Přemysl II. Otakar spočíval ještě na lůžku, na klíně držel misku a jedl kaši. Královna Kunhuta seděla u okna, přes plátěnou košili měla přehozený obřadní plášť svého manžela a upravovala si vlasy. Když vstoupili, ani nezvedla oči, ale Oldřich z Chlumu poznal, že si ho prohlíží ve stříbrném zrcadle, které držela v ruce. Komoří Švamberk ohlásil, že přivedl královského prokurátora, uklonil se a pozpátku vycouval na chodbu. I když u dveří hlídal strážný, sám je zavřel.

„Je dobře, že jsi nespěchal zpátky na Bezděz,“ řekl král, když polkl sousto. Hřbetem ruky si otřel ústa a misku odložil.

„Jak víte, že jsem zůstal v Praze, můj pane?“

„I tvůj král se občas něco dozví,“ zasmál se rozmarně Přemysl. „Proč jsi obcházel staroměstské zlatníky?“

„Chtěl jsem koupit dárek své ženě.“

„Tvé truhlice asi přetékají stříbrňáky, když můžeš utrácet za šperky. Zřejmě tě odměňujeme příliš štědře,“ pokračoval ve stejně lehkém tónu. Oldřichovi často vyčítal nejrůznější jeho kroky, ale nikdy peníze.

„To není otázka plných truhlic,“ ozvala se královna Kunhuta a obrátila se k nim. „Vy, můj vznešený pane, určitě nejste chudší než správce vašeho Bezdězu. A přece si nevzpomínám, kdy naposledy jste mi koupil nějaký šperk.“ Pokud nebyli sami, užívala Kunhuta oficiální způsob oslovování svého manžela. I když se hádala.

Přemysl se hlasitě rozesmál, až se rozkašlal. Pobaveně směrem k Oldřichovi poznamenal, že nejhorší věc, jaká může člověka potkat, je manželka s krátkou pamětí. Pokud si on vzpomíná, Kunhutě daroval náhrdelník na svátek svatého Jana Křtitele. A to nejsou ještě ani celé tři měsíce.

„Pokud se nepletu, ten náhrdelník jste obdržel těsně předtím od opavského vévody,“ protestovala okamžitě královna. „To se nepočítá. A mou krátkou paměť byste měl spíše velebit, můj královský choti, než se jí posmívat. Protože jinak bych vám připomněla dceru pána z Lichtenburku. A taky tu nestydatou sklepnici, co se kolem vás točila v Brně.“

„Obáváme se, pane z Chlumu, že jsme si pro slyšení nevybrali vhodné místo,“ opáčil trochu odměřeně král. „Možná bychom si měli promluvit jinde…“

„Zůstaňte!“ skočila mu ihned do řeči Kunhuta. Byla zvědavá, o co jde, a v duchu si spílala, že se zase nechala unést svou malicherností. Nakonec se kvůli ní nedozví, co se vlastně stalo. Obrátila na manžela své veliké černé oči, stočila rty do podkůvky a pokorně dodala: „Uznávám, že jsem dostala nádherný náhrdelník. Už nebudu rušit…“

„A nebudete nám vyčítat ani jiné věci?“

Kunhuta zaváhala, ale dokázala se ovládnout a slíbila to.

„Zůstaneme,“ prohlásil Přemysl II. Otakar velkomyslně. I teď byla z tónu jeho řeči cítit dobrá nálada. Oldřich z Chlumu měl pocit, že něco není v pořádku. Král samozřejmě rád žertoval, pokud byl v dobrém rozmaru. Ale nesnášel, aby na jeho úkor žertoval někdo jiný, byť to byla jeho manželka. Teď se ale jejím neuctivým poznámkám jenom smál.

„Zůstaneme,“ opakoval panovník. „Nikoli proto, že by naše rozhodnutí ovlivňovaly rozmary naší krásné královny, ale proto, že si s tebou potřebujeme nerušeně promluvit, Oldřichu. Jde o záležitost, která je možná ještě bezvýznamnější než neuctivé poznámky naší urozené manželky.“ Obrátil se ke Kunhutě a pokračoval: „Ta věc je dokonce tak bezvýznamná, že nebudete muset ani posílat tajnou zprávu svému bratrovi uherskému králi, má vznešená paní.“

„Nebuďte nespravedlivý, můj pane,“ ohradila se okamžitě Kunhuta uraženě. „Nic mi neleží na srdci tolik jako sláva vaší koruny.“

„Po dnešní noci vám to věříme, má milovaná. Omlouváme se,“ odpověděl něžně král a s dvorností rytíře se jí uklonil. Oldřichovi došlo, že tohle už není samo sebou. Něco se stalo. Král trávil často noci v loži své krásné ženy, ale nikdy nebyl ráno tak dobře naladěn. A pokud i byl, nikdy mu úsměv na rtech nevydržel dlouho.

Král se znovu obrátil na Oldřicha z Chlumu a přátelsky vysvětloval: „Takže konečně k věci! Myslíme si, že máme dobrou paměť a dokážeme si uchovat vzpomínky na události, které se staly už dávno. Pamatujeme si, kdo nám byl věrný a kdo zradil, kde nás vítali a kde urazili, a také to, co nám patří či co nám patřilo. Přesto ti někdy závidíme. Není asi špatné umět psát, aby si člověk zaznamenal myšlenky, které jsou důležité… My k tomu máme svou kancelář. Jenže můžeme všem svým služebníkům věřit? Jistě že nikoli. Zvláště tehdy, pokud naši kancelář řídí církevní preláti. Co ty si o tom myslíš?“

Oldřich na chvíli váhal. Stále nechápal, proč si ho král předvolal. Že by se něco stalo v královské kanceláři? Když včera odjížděl, bylo tam vše v pořádku. Všiml si, že i Kunhuta je sleduje poněkud rozmrzele a bez většího zájmu. Ani ona nechápala, o co může jejímu manželovi jít.

Rozhodl se, že bude bezpečnější přistoupit na panovníkovo žertování, než se snažit o poctivé formulování názorů na zemské úřady. Znal krále a věděl, že není jen náladový, ale je také mimořádně lstivý. Panoš Ota kdysi celkem trefně poznamenal při vyšetřování případu, který málem stál Oldřicha hlavu, že Přemysl klidně zapomene na rytířské ctnosti, pokud mu to může přinést zisk.

„Jsem váš oddaný služebník, můj králi,“ začal Oldřich z Chlumu zdvořile a nepatrně se uklonil. „Nepamatuji se, že bych s vámi někdy nesouhlasil. Kromě jediné věci. A to je cena vědění. Umění číst a psát není slabostí rytíře, jak se většina urozených velmožů s pohrdáním domnívá a jak to někdy tvrdí i váš královský majestát. Je to věc, která může být stejně nebezpečná jako meč. Přitom to není umění obtížné. Zavolal jste si mne proto, abych vás do tohoto umění zasvětil?“

„Když se jednalo v Cáchách o císařskou korunu, neměli jsme tam v čele našich vyslanců posílat toho pitomce vyšehradského probošta. Kdybychom tam poslali tebe, asi bychom už byli císařem. Máš obratný jazyk. Ostatně, to o tobě tvrdí skoro všichni. Víme to i my. Jenže na rozdíl od ostatních jsme tvým pánem, a proto můžeme požadovat jednoznačnou odpověď a ne vytáčky. Myslíš, že můžeme důvěřovat naší kanceláři?“

„Kristus nás učí, že důvěřovat můžeme pouze jemu a své víře.“

„Hm… Zřejmě se tvé odpovědi nedočkáme,“ zabručel rozmrzele Přemysl, i když se nezdálo, že by měl zlost.

„Právě jsem vám odpověděl, můj králi,“ pokračoval Oldřich z Chlumu pokorně. „Dovolil jsem si naznačit, že rozumný muž kromě své víry pochybuje o všem. Oči, sluch i ústa mohou klamat. Naše vlastní, stejně jako lidí kolem nás.“

„Odpusťte, můj pane, ale já nesouhlasím,“ vstoupila do jejich hovoru Kunhuta. Skončila s úpravou vlasů, shodila plášť a začala si oblékat šaty z modrého vyšívaného brokátu. Sama se oblékala jen výjimečně. Většinou tehdy, pokud byla ve společnosti svého manžela a hovořilo se o něčem tak zajímavém, že by to neměly slyšet její dvorní dámy. „I když mi často vyčítáte, můj králi, že chráním pána z Chlumu, tentokrát s ním hluboce nesouhlasím. Kristus nás možná učí, že máme důvěřovat pouze své víře. Jenže Kristus byl jen muž, a tak zapomněl, že můžeme důvěřovat i své lásce. Oldřichu, copak ty své Ludmile nedůvěřuješ?“

„Odpusťte, má paní, ale já hovořil o úřadech, nikoli o ženách,“ opáčil zdvořile, ale přece jen shovívavě Oldřich z Chlumu. Uherská princezna byla stejně nevyzpytatelná jako její český manžel, ale vůči Oldřichovi měla zvláštní slabost. Tenhle nevyslovený pocit sympatií byl vzájemný a už mnohokrát si pomohli z nepříjemné situace.

„Většina učených spisů tvrdí, že pouze nezkušený muž může uvěřit ženě, neboť ženy jsou proradné a v sobě nosí prvotní hřích, který spáchala pramáti Eva. Ale já bych to viděl jinak. Veliký Aristoteles nás učí, že neexistuje zákon, v němž bychom nenalezli výjimku. Mezi ženami v křesťanském světě je tou výjimkou má Ludmila, stejně jako vy, vznešená královno.“

„Teď sis možná zachránil hlavu, Oldřichu,“ opáčil s hranou vážností Přemysl II. Otakar a ukázal na svůj krk, kde měl čerstvé šrámy od nehtů. „Podívej, co naše královna umí. A to jsme její pán. Umíš si jistě představit, co by tě čekalo, pokud bys nesouhlasil s jejími představami o lásce. Připouštím, jedna nebo dvě ženy, které jsou nadané mimořádnými schopnostmi a lze jim důvěřovat, se v křesťanském světě najdou. Ale co naše královská kancelář? Ta jistě není výjimkou, o níž hovoří moudrý Aristoteles. Proto jsme tě povolali. Zjistíš pravdu! Jde o jednu listinu, o které máme pochybnosti. Tedy… měli jsme pochybnosti až do dnešního rána. Teď už to ale nejsou jen pochybnosti, nýbrž jistota.“

„Jde o listinu?“ přerušila ho znovu trochu zklamaně Kunhuta. Z truhlice vytáhla bílou loktuši a chvíli ji prohlížela. Pak si začala pečlivě halit hlavu.

„Ano, jde o listinu,“ potvrdil Přemysl II. Otakar. „Nebo lépe řečeno o to, co je v ní napsáno. Nedávno jsme nařídili pražskému biskupovi, aby nám předložil soupis majetku diecéze. Vedeme s ním totiž řadu sporů o některé vesnice, z nichž si platy nárokuje církev, ale které by měly patřit podle našeho mínění nám, ne biskupovi. Táhne se to již delší dobu. Nechávali jsme celou záležitost na naší kanceláři, jenže před několika dny jsme si náhodou nechali seznam pražského biskupa přečíst a s údivem jsme zaslechli, že mezi vesnicemi, které tam uvádí, jsou i Makotřasy. Nechali jsme si proto předložit věnovací listinu, podle které mu ta vesnice patří. Tu listinu vydal údajně náš děd. Jenže my si bezpečně pamatujeme, že ještě v době našeho mládí to byl královský majetek. Jezdívali jsme tam za jednou…,“ král se zarazil a obrátil se trochu provokativně na Kunhutu. Ta seděla u okna, měla stažené obočí, což vždycky věštilo výbuch hněvu.

„Prostě jsme tam jezdili. Proč, to teď není důležité,“ pokračoval s úsměvem král. Vypadal trochu jako malý uličník. Rychle ale zvážněl. „Proto si můžeme být jistí, že Makotřasy nepatří biskupovi. Nechali jsme tu listinu prohlédnout dvěma písaři a ti tvrdí, že je určitě pravá. Pravá je i pečeť. A to nás trápí. Čemu pak máme věřit? Jak jsme řekli, i králova paměť se může mýlit. Jak nás rozsoudit? Náhodou jsme si vzpomněli, že se v Makotřasech narodil děkan školy U Týna Benedikt. Rozhodli jsme se ho soukromě vyslechnout, aby potvrdil, komu patřila ta vesnice v době jeho dětství. Nám, nebo církvi? Dnes se měl dostavit ke slyšení. Jenže ho v noci zavraždili.“

„Vím o tom,“ přikývl trochu zaraženě Oldřich z Chlumu. Jak snadno se zdánlivě nesouvisející události spojovaly. Když si všiml překvapeného panovníkova pohledu, neodpustil si poznámku, že i obyčejný správce hradu Bezděz se občas dozví něco důležitého. Nejen jeho vznešený král.

„Tím to budeš mít snadnější,“ souhlasil Přemysl II. Otakar a napil se z křišťálové číše vína. Když zachytil Oldřichův obdivný pohled, dodal: „Nádherný kus skla. Takový nikdo v křesťanském světě vyrobit neumí. Dostali jsme ji darem od bagdádského chalífy… Najdi Benediktova vraha! Zjisti, jak je to s listinou, podle které patří Makotřasy pražskému biskupství. Ovšem jednej uvážlivě! Dokud nezískáš nezvratná svědectví v náš prospěch, nesmí církev tušit, co tu vlastně hledáš. Už takhle nám dělá biskup Jan z Dražic jenom problémy. O tvém poslání se rovněž nesmí dozvědět nikdo z naší kanceláře. A raději ani nikdo ze zemských úředníků. Něco si vymysli. To ti jde dobře, pokud víme. Teď můžeš jít. Řekni našemu komořímu, aby sem za chvíli poslal dvorní dámy, protože naše královna se chce obléknout.“

„Vám ušlo, můj pane, že už jsem oblečená?“ opáčila mrzutě Kunhuta a vstala. „To si mne opravdu tak málo všímáte?“

Král se stále obracel na Oldřicha, jako by její poznámku přeslechl: „I panovník si někdy musí usmířit svou ženu. Jak to děláváš ty?“

„Snažím se ji nepohněvat. Ale pokud se to stane, pohovoříme si a společně hledáme spravedlnost. Jako u soudu.“

„To snad jde s Ludmilou…,“ zasmál se Přemysl II. Otakar. Vstal z lůžka, přešel k oknu a popadl královnu do náruče. „Navíc tím přicházíš o hodně… Teď nás nech samotné.“

Když Oldřich z Chlumu odcházel, zaslechl ještě, jak král Kunhutě vykládá, že oblékat ženy on neumí, proto sem pozval její dvorní dámy. Ale svlékat je, to byla jedna z prvních věcí, které se jako mladík naučil. V tu chvíli mu strašně připomínal jeho panoše Otu.

Později se Oldřich z Chlumu dozvěděl, že té noci se král od Kunhuty dozvěděl, že nosí pod srdcem jeho dítě. První, které se mu mělo narodit. Čekal na něj jako na spasení a o zdravého syna stál možná víc než o císařskou korunu. Proto měl tak skvělou náladu.

Kožnou uličkou kráčel k domu paní Tekly staroměstský rychtář Sláma, doprovázený vysokým světlovlasým mužem s orlím nosem, oblečeným do honosného oděvu. Jmenoval se Guldram a byl správcem německé osady, která ležela za kostelem svatého Havla. Rychtář ho nesnášel, protože němečtí měšťané získali od panovníka právo, aby spravovali své záležitosti sami. Guldram se choval, jako by byl i on rychtář. S sebou si přivedl dva muže, kteří na havelském tržišti sloužili jako biřicové.

„Už víte, kdo mou neteř zamordoval?“ úsečně vyslýchal staroměstského rychtáře. „Něco takového nesmíte strpět!“

„Paní Teklu jsme našli teprve před chvílí,“ vysvětloval rychtář Sláma, aby se vyhnul nařčení z nedbalosti, ale v duchu měl na sebe zlost, že raději neodsekne, co je mu do toho. Jenže musel být ke Guldramovi zdvořilý, Němci byli příliš vlivní. „Zemřela sice v noci, ale zjistili jsme to až teď. Žije totiž sama, jak jistě víte. Našel ji její podomek, když se vrátil…“

„Neodnášeli jste nic z jejího domu?“

Rychtář Sláma se jen stěží ovládl, aby nevybuchl zlostí. Ptát se na něco takového byla urážka. Chladně odsekl, že zná zemské zákony, a pokud ho chce obvinit z nepoctivosti, měl by to udělat před královským soudem a nikoli na ulici. Guldram se k tomu nevyjádřil.

Zastavili před domem. Vrata byla zavřená a hlídal je staroměstský strážný s kopím v ruce. Zdvořile je otevřel, aby mohli vstoupit. Ale Guldram rukou rychtáře Slámu zastavil. „Už jste dům prohlédli?“

„Jistě. Paní Teklu jsem nechal odnést do kostela svatého Martina. Je odtud nejblíže. Ale pokud chcete zádušní mši sloužit u svatého Havla, můžete ji…“

„Svatý Martin mi vyhovuje. Našli jste něco, co by prozradilo vraha?“

„Nic.“

„Měl byste se poohlédnout mezi tuláky a podobnou cháskou, rychtáři! Ten lotr musí co nejdříve viset. Věnujte se pátrání, já se postarám o dům. Doprovázet mne nemusíte,“ dodal jízlivě Guldram. „Já to uvnitř celkem dobře znám, i když jsem Teklu příliš často nenavštěvoval. Děkuji!“

Aniž čekal, zda bude rychtář souhlasit, vstoupil i se svými muži do mázhauzu a jeden z nich přirazil vrata Slámovi před nosem.

„Ať se o všechno postará Guldram, když je tak chytrý. Pojď,“ zabručel rozmrzele staroměstský rychtář. Se strážným opustili Kožnou uličku.

Guldram skoro utíkal po schodech do patra, kde se nacházela ložnice paní Tekly. Přitom rudý zlostí křičel na své muže: „Říkal jsem vám přece, abyste přinesli tu truhličku… Měla ji mít u sebe.“

„Jenže my ji nenašli,“ bránili se.

Vstoupili do ložnice. Na lůžku i na podlaze byly ještě stopy zaschlé krve. Guldram rázně zvedl víko masivní dřevěné truhlice, okované železnými hřeby. Uvnitř byla hromada šatstva, nějaké šperky a také váček s penězi. Ale truhlička žádná. Zlostně víko přirazil zpět a nařídil, aby ještě jednou důkladně prohledali dům.

„Co když ji odnesl vrah?“ optal se ospale starší z obou mužů a zívl. V noci skoro nespal.

„Nesmysl… k čemu by mu byla? Truhličku by vrah odnesl a peníze tu nechal? Vidíte, v truhlici zůstala hromada stříbrňáků. Někde tu musí být. Najděte ji!“

III. KAPITOLA

Oldřich z Chlumu vyšel z královského paláce na hradní nádvoří a loudal se k šenku, který stál u hradeb za Jiřským klášterem. Tam na něj čekal panoš Ota s velitelem družiny Divišem. Přemýšlel, kde začít. Kolikrát už vyšetřoval na královském dvoře! Pokaždé musel volit jiný způsob, ale jedna věc se neměnila – neochota královských úředníků pomáhat mu. Královský dvůr byl světem sám pro sebe. Každý, kdo k němu nepatřil, byl vetřelec a podle mínění dvořanů je mohl ohrozit.

Kdysi měl Oldřich z Chlumu možnost stát se vysokým zemským úředníkem, ale za cenu, která byla pro něj nepřijatelná. Musel by zradit spravedlnost. Dodnes si o tomhle případu členové královské rady vyprávěli. Podle nich to byl odstrašující příklad hlouposti. Vyšehradský probošt zašel v kritice ještě dál. Prohlásil, že se bezdězský správce zachoval jako kacíř, protože nikdo z křesťanů si nemůže myslet, že je spravedlivější než Bůh. Ten, kdo se postaví proti úsudku nejlepších mužů království, je buď blázen, nebo ho posedl ďábel. Ovšem nikdo si netroufl tvrdit něco podobného v přítomnosti panovníka. Přes všechno, co se po smrti zemského sudího Dobřeje stalo, zůstal pán z Chlumu jeho oblíbencem.

I když Oldřich nemohl počítat s překotnou ochotou zemských úředníků, vždy mu alespoň v něčem vyšli vstříc. Jenže to obvykle vyšetřoval vraždu. Bylo celkem snadné ptát se, kdo zavražděného viděl poslední a kdo ho navštívil, koho nenáviděl a kdo mohl mít z jeho smrti prospěch. Zločin byl takříkajíc hmatatelný, všichni ho viděli na vlastní oči. Ať už si lidé na královském dvoře mysleli o správci severních Čech cokoli, většina vraždu odsuzovala a podvědomě se snažila přispět k dopadení vraha.

Jenže teď vyšetřoval případ, který tak hmatatelný nebyl. Falešná listina… Právě to byla věc, kvůli které nikdo z členů královské rady nehne prstem, protože každý velmož držel něco z královského majetku neoprávněně. Proč by měli pomáhat? Zvláště pokud by se postavili proti zájmům církve a riskovali, že na ně pražský biskup ukáže prstem a řekne: „Podívejte, oni také drží neoprávněně to či ono.“

I když šlo českému králi o vesnici Makotřasy, rozhodl se Oldřich z Chlumu, že tuhle věc zatím nechá být. Zkušenost ho naučila, že se lze ke každému zločinci dobrat různými cestami. Zločin nebyl jako kámen vhozený do hluboké tůně, v níž by se nenávratně a navždycky ztratil. Každý zločinec zanechá stopu, jíž si dříve nebo později někdo všimne. I kdyby zločinec chtěl, nemůže svého hříšného jednání zanechat. Musí pokračovat, aby se nepohodlného svědectví zbavil. To se mu většinou povede, ale zanechá jinou stopu a objeví se další svědek. A tak to jde pořád dál. Každá nit se jednou přetrhne.

Jistý římský teolog napsal, že hřích je jako zápach na dvoře statku. Jakmile jednou vnikne do domu, nedá se vyvětrat. A čím častěji se budou okna otvírat, tím hůře to bude v domě páchnout, pokud se nevyčistí dvůr. Se hříchem je proto nutné bojovat hned, jakmile se objeví. Nestačí větrat, je třeba uklidit. Ale ještě lepší je, radil onen teolog, chovat se tak zbožně, aby ke hříchu nedošlo vůbec. Myšlenky církevních učenců byly nesporně pravdivé, jako veškeré teologické učení, ale měly jednu slabinu. Do života lidí, prostých i těch urozených, se většinou nedaly přenést.

Zjevně bylo zcela zbytečné pátrat na královském dvoře. Jen naivní hlupák by si nevšiml spojitosti mezi královým zájmem o falešnou listinu a vraždou děkana školy U Týna Benedikta. Tím bylo nutno začít.

Oldřich z Chlumu došel k šenku, otevřel dveře a vstoupil. Panoš Ota a velitel Diviš seděli jako obvykle u stolu v rohu, odkud měli oknem výhled na dvůr a vrata. Na místo, kde sedával on, právě zrzavý šenkýř v umaštěné zástěře stavěl pohár s horkou medovinou, kterou Oldřich tak rád pil.

„Zahlédli jsme vás,“ vysvětloval panoš Ota zdvořile. „Napadlo nás, že vám třeba přijde vhod.“

„Co když ji odmítnu?“

„Tak ji vypije Diviš na vaše zdraví. Určitě rád. Já zatím zaběhnu pro nějakého hodně zkušeného lékaře, aby vás prohlédl. Protože medovinu byste odmítl jen v případě, že by vás sužovala horká nemoc nebo ještě něco zákeřnějšího. Se mnou je to podobné. Kdybych já odmítl hezkou holku, to bych musel…“

Oldřich se rozesmál a nařídil Otovi, aby raději mlčel. Pak pomocníkům stručně vysvětlil, proč se musel vrátit na Pražský hrad. Řekl, že začnou pátrat na Starém Městě pražském. Tam se také ubytují. V zájezdním hostinci U Zlatého kola jim bude určitě lépe než se tísnit ve špitálním domě pro hradní hosty.

Staroměstská rychta byla výstavný dvorec nedaleko staveniště nového kláštera, který budovala Přemyslova teta Anežka. V sousedství dvorce stála šatlava a kolem ní vedla špinavá ulička k uzounké brance v městských hradbách, jíž se chodívalo do katovny na vltavském nábřeží. Rychtáře Slámu panoš Ota doma nezastihl.

„Posaď se,“ uvítala ho přátelsky rychtářova manželka Marjánka. Na sobě měla prosté hnědé šaty, které jí splývaly až ke kotníkům. Hlavu měla zavinutou do bělostné plátěné roušky a na krku jí visel na koženém řemínku křížek z olova. Byla trochu tělnatá a kvůli usedlému oblečení vypadala starší, i když jí nebylo ještě ani třicet let. Ruce si otřela o suknici a nabídla mu pivo.

„Teda holka, já bych tě skoro ani nepoznal,“ opáčil dobromyslně Ota a těžce dosedl na dřevěnou lavici, až zapraskala.

Marjánka se trochu ošila a nespokojeně se optala, co se mu na ní nezdá. Nezestárla přece tolik od té doby, co za ní chodíval do šenku v Mimoni.

„O to nejde,“ zavrtěl hlavou a chytil ji kolem pasu. „Ale tehdy ses přece líčila… Víš, že já jsem vlastně ani nevěděl, jak ve skutečnosti vypadáš? Bývala jsi vždycky tak zmalovaná, že…“

Marjánka ho pleskla po ruce a vymanila se z jeho sevření. „Moc si nedovoluj, milý Oto. Teď jsem počestná žena. A můj manžel je rychtář. Kdybych mu řekla, že sis ke mně dovoloval, půjdeš na pranýř!“

„Myslíš?“ zasmál se Ota a lehce ji pleskl po zadnici. „Pokud by mě dal na pranýř, tak snad jenom proto, aby mě potrestal, že tě můj pán přivedl do Prahy a on si tě vzal. Co bude s tím pivem?“

„Už tě mám zase plné zuby. A to jsi tu jenom chvíli,“ zaječela. „To se chováš ke všem takhle?“

„Ale vůbec ne, Marjánko. Jenom k těm, které jsem měl rád a které se mi pořád líbí. To pak rozpaky nevím, co vlastně říkám, protože já jsem v duši strašně nesmělý, víš?“

„Ty tak,“ opáčil rychtářova žena a přestala se mračit. Odběhla do komory, ale hned se vrátila s velikým hnědým džbánkem v ruce. Postavilo ho s povzdechem na stůl: „Ty už jiný nebudeš… Chudák holka, která by si tě vzala. I když něco by se na tobě snad přece jen našlo…“ Na okamžik se zarazila a nepatrně zčervenala. Rychle zavrtěla hlavou, protože to už bylo dávno pryč. Přísně se optala, co vlastně chce. Ale jestli začne zase plácat hlouposti, že ji chtěl vidět, tak mu nedá ani jeden koláč. Právě je vytáhla z pece a skromně musí upozornit, že se jí mimořádně povedly.

„Copak o to, kuchařka jsi byla vždycky skvělá. Jenom moc hubatá,“ souhlasil panoš Ota a připil na její zdraví. Pak v rychlosti pověděl, že jeho pán vyšetřuje cosi na královském dvoře a zdá se, že to nějak souvisí s noční vraždou děkana Benedikta.

„Manžel už mi říkal, že vás potkal u brány a že se pan Oldřich o ten případ zajímal… Nechal tu pro vás dopis. Hned ho přinesu.“

„A nezapomeň na ty koláče!“

Tentokrát to Marjánce trvalo o něco dále. Sotva se vrátila, zavonělo to v jizbě teplým těstem, tvarohem, povidly, puškvorcem a medem. Ošatku postavila na stůl a ze záňadří vylovila přeložený kus pergamenu.

Panoš Ota se s chutí zakousl do povidlového koláče a plnými ústy ji pochválil: „Teda holka, já tě tehdy neměl rychtáři nechávat.“

„Tak za prvé, líbil se mi. Za druhé, ty by sis mě stejně nevzal. A za třetí, necpi se a přečti si dopis mého muže.“

„Co by asi tak psal?“ opáčil provokativně panoš Ota. „Když to uhodnu, mohu si vzít ještě jeden koláč?“

„Tak schválně,“ zasmála se a dopis otevřela. „Poslouchám.“

Ota s převahou, aniž by přemýšlel, začal: „Píše, že Benedikta našli na ulici. Někdo ho v noci přepadl a o všechno oloupil. I o šaty. Nikdo z lidí v domech kolem si ničeho nevšiml. A že bude pátrat dál, a pokud se něco dozví, dá mému pánovi vědět.“

„Tvoje škoda,“ opáčila a s vážným výrazem pergamen zase složila.

„Neříkej, že je v něm něco jiného!“

„Pokud jde o dopis, máš pravdu. Je tam přesně to, co jsi řekl. Takže můžeš sníst další koláč. Jenže právě to je k tvé škodě, to si pamatuj! Býval jsi štíhlejší, můj milý. Stejně jako já!“

„Víš, že jsi první, která si toho všimla?“

„Opět omyl. Nejsem první, která si toho všimla. Jen první, která ti to pověděla. Pamatuj si, že pravdu se o sobě dozvíš jenom od ženských, které tě nechtějí svádět.“

„Tak proto mi to zatím žádná neřekla,“ přikývl stejně vážně panoš Ota. „Jsi totiž zřejmě vůbec první, která se do mne na první pohled nezamilovala…“

Marjánka se rozesmála a něžně se dotkla jeho ruky. „Tak dost! Mám spoustu práce. Chceš ještě něco? Tedy kromě koláčů?“

„Jistě! Znala jsi děkana Benedikta?“

„Ty nejen tloustneš, ale i stárneš, můj milý,“ zavrtěla hlavou. Oči jí zářily a v obličeji jako by omládla. „Ještě před pár lety bys holce odpověděl na otázku, co od ní chceš, úplně jinak.“

„Nestárnu, milá Marjánko, jen jsem zmoudřel. Rytíř dobývá pouze takový hrad, který se dá dobýt…“

„A ven!“ zaječela uraženě. Tentokrát se zlobila doopravdy a panoš Ota musel použít veškerou svou výmluvnost, aby si ji udobřil. Ale další koláč už si nevzal, což vrátilo Marjánce dobrou náladu.

„Tak dobře, můžeš tu ještě chvíli zůstat,“ souhlasila velkomyslně, přinesla další džbánek ječného piva a posadila se ke stolu. „Musím se přiznat, že si všechny ty oltářníky, almužníky, kněze, mnichy a jáhny pletu. Po městě se jich motá tolik, že si je slušný člověk pamatovat prostě nemůže. Všichni ti na ulici požehnají a pak otevřou dlaň, abys jim dal milodar. Ale děkan Benedikt byl jiný. Proto jsem si ho všimla.“

„Za požehnání nechtěl odměnu?“

„Ten? Natahoval obě ruce jako žebrák. Ale protože mu dal Bůh právě jenom ty dvě, ženské osahával alespoň pohledem… Chlapa přečteš snadno. Stačí se podívat na oči a poznáš, jestli tě chce nebo ne. Bez téhle znalosti by se holka v šenku neuživila.“

„To nemusí nic znamenat. Hezké ženské si na ulici prohlíží každý chlap. Tedy pokud je alespoň trochu normální. I preláti to dělají.“

„To máš pravdu. Jenže on se díval jinak. Jako by ženskou zoufale chtěl, ale současně se jí bál. Ve skutečnosti nešlo o strach, díval se strašně sprostě a do panice měl daleko. Neumím to přesně popsat, ale já bych řekla, že nebyl normální. Jakmile mě na ulici zahlédl, hnal se ke mně a vždycky mě zdržoval. Byla jsem z toho nervózní a svěřila jsem se svému zpovědníkovi. Řekl mi, že někteří lidé nosí v duši démony a měli bychom se modlit, aby jim Bůh pomohl osvobodit se od zla. Z toho vidíš, že se od kněžích rozumné rady nedočkáš.“

„Pověz mi o tom Benediktovi ještě něco. Nezdá se mi totiž, že by mu někdo rozbil hlavu sekerou jenom kvůli démonům v duši.“

„To se mýlíš! Možná, že zemřel kvůli nim spíš než kvůli penězům. Víš, co jsem se dozvěděla? Biskup se prý chystal Benedikta vyměnit za někoho jiného. Šeptá se o jeho necudném chování k nějaké malé holčičce. Za trest ho chtěl zavřít do kláštera… Ale to se jen povídá. Řekla jsem to svému manželovi. Vysmál se mi.“

„Že by se takové věci dostaly mezi lidi? Tomu moc nevěřím. Církev si svá tajemství úzkostlivě střeží. Ven se nedostane nikdy nic,“ pochyboval panoš Ota. „To spíš někoho naštval a ten ho pak pomluvil.“

„Neříkám, že ne. Ale tys neviděl jeho oči, když potkal mladou štíhlou holku. Každopádně normální chlap to nebyl, na to můžeš vzít jed.“

„Tak dobře, řeknu to panu Oldřichovi. Nedokázala bys náhodou zjistit, o jakou holčičku se mělo jednat? A co se vlastně stalo?“

„Zkusím to, ale nic neslibuji. Snad mělo jít o dceru patricije. Ale to víš, bohatí střeží svá tajemství stejně jako církev. Nikdo nechce, aby se s dítětem táhla hanba celý život. To raději mlčí.“

„Nebo se sám pomstí a zabije…,“ přikývl panoš Ota, jehož ta představa zaujala. Jenže vzápětí ji zahnal. To celé se totiž dalo jen těžko spojit s falešnou listinou, o které měl děkan školy U Týna svědčit.