Vlastimil Vondruška

ZLODĚJI OSTATKŮ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2010

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2010

ISBN 978-80-243-5453-8

Mé ženě Aleně

VYŠŠÍ BROD

1.

Staré úsloví říkalo, že cesta domů se zdá vždycky kratší. Ale tentokrát měl Martin ze Stvolna pocit, že to není pravda. Dny se vlekly jako hlemýždi. Kdyby mohl, vyrazil by tryskem a jel by třeba i přes noc. Ale nemohl, patřil ke dvoru Karla IV. a doprovázel ho při návratu z císařské římské jízdy. Čerstvě korunovaný císař nespěchal, cesty přes Bavorsko chtěl využít k vyřízení nejnaléhavějších říšských záležitostí. Martin ze Stvolna byl přitom u dvora už celkem zbytečný. To, co bylo jeho povinností, tedy opatřovat pro zbožného císaře nové ostatky, splnil již při cestě tam.

Navíc mu během povstání v Pise zachránil ještě s několika rytíři život. On Karlovi IV. a Jana z Rožmberka císařovně Anně. Martin ze Stvolna noční boj přežil, Jana z Rožmberka ne. Především kvůli ní měli císařští manželé pocit, že mu něco dluží, i když byl jen jejich služebník. A tak ho zdržovali u dvora a zahrnovali ho přízní. Což znamenalo, že se na něj císař usmíval, pronášel laskavá slova a ostatní dvořané mu záviděli a intrikovali, aby ho o císařovu přízeň připravili. Z císařových laskavých slov neměl Martin ani měďák.

Život panovníka pomohl Martin ze Stvolna zachránit, ale přitom přišel o Janu z Rožmberka. S urozenou dívkou měl syna a od časů studií na pražském vysokém učení ho s Janou pojilo cosi osudového. Kvůli zlomyslnému osudu se však nestali manželi. V Pise zemřel i Martinův přítel rytíř Eybert z Radduschbergu. Proto přece císaře obklopovala družina, aby jiní umírali pro slávu jeho koruny. A pravda byla, že kromě slávy římská jízda císaři Karlovi IV. více nepřinesla.

Martin ze Stvolna si mnohokrát položil otázku, zda tahle cesta přinesla něco jemu. Ztratil milenku a přítele. Získal císařovu přízeň, ale především, zbavil se cejchu, který v posledních letech tak krutě ovlivňoval jeho život. Pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic ho definitivně zprostil obvinění z kacířství a inkvizitor Konrád z Wormsu zahynul. Tak to v křesťanském světě chodilo. Člověk v jednom okamžiku získával i ztrácel. Jenže Bůh jako by neznal míru, obvykle lidem více bral než dával. Jana z Rožmberka byla mrtvá. Obětovala se, aby z hořícího domu zachránila císařovnu Annu. Římskou jízdou Martin ze Stvolna více ztratil než získal.

Italskými událostmi ovšem účet za uplynulý rok nekončil. Těsně před odjezdem do Itálie koupil Martin ze Stvolna dvorec v Makotřasech. S Janou z Rožmberka tam prožil jen několik měsíců, ale byla to snad ta nejšťastnější doba jejich trochu zvláštního vztahu. Především proto, že mu Jana porodila syna, který na něj teď v Makotřasech čekal. Jeho syn s krví mocných Rožmberků.

Nebyl však první. O první dítě Martin ze Stvolna přišel. Stalo se to před několika lety a právě tahle událost stála na začátku osudové cesty Jany z Rožmberka. Ve svém životě miloval Martin hodně žen, ale jen tři tak, že se mu neustále zjevovaly v jeho snech a představách. Tou první byla malá pařížská nevěstka Bernarda, druhou Jana z Rožmberka a třetí jeho největší a opravdová láska, Johanka, dcera stříbrského kata. Kvůli němu opustila Johanka svého manžela, opilce a hrubiána, a provázela Martina na jeho cestách po Německu. Tam se s ní oženil. Čekala s ním dítě, jenže Bůh nedopřál, aby ho donosila. O dítě přišla a sama přežila jen zázrakem. On sám musel pokračovat v cestě, na kterou ho vyslal Karel IV. Proto Johanku zanechal v klášteře v Dentleinu. Chtěl se pro ni zastavit na zpáteční cestě, ale předstihl ho inkvizitor Konrád z Wormsu a Johanku odvedl. Dlouho ji pak Martin hledal, kvůli ní se dokonce dobrovolně vydal do rukou avignonské inkvizice. Ale nakonec se ukázalo, že to všechno bylo marné. Johanka Konrádovi z Wormsu unikla, ale na cestě do Čech zemřela. Alespoň tak to všichni Martinovi tvrdili.

Teprve když Jana z Rožmberka v Pise umírala, přiznala se, jak to bylo doopravdy. Dozvěděla se, že se Johanka vrací do Čech, a zařídila, aby ji zavřeli v klášteře ve Vyšším Brodě. Stála jí v cestě, proto podplatila preláta, který Johanku doprovázel, aby všem vyprávěl o její smrti. Pak už jen čekala, až se Martin ze Stvolna objeví v Praze. Předpokládala, že se k ní vrátí, bude-li si myslet, že je Johanka mrtvá. A nezmýlila se. Ke svému hříchu se přiznala až na smrtelném loži.

Martin ze Stvolna by měl pro tuhle hanebnost Janu z Rožmberka nenávidět, ale nemohl. Dělala vše z lásky. A pokud byl k sobě upřímný, ani on neměl vůči ní čisté svědomí. Připravil ji o panenství, v čestném boji zabil jejího manžela a uloupil jeho majetek. Tím se stalo, že do kláštera ve Vyšším Brodě původně zavřeli mladou vdovu Janu. Pokud by v klášteře neskončila jeho žena Johanka, zůstala by tam nejspíše Jana z Rožmberka. Nezemřela by v Pise a on by neměl syna. Johanka totiž další dítě mít nemohla. Ano, pokud Bůh něco křesťanovi dal, vždy si za to něco jiného vzal.

Jenže to celé už bylo za ním a změnit se nedalo nic. V životě by se člověk neměl příliš ohlížet zpět, ale měl by se dívat dopředu. Na cestě zůstávaly hříchy a prohry a před ním byla naděje a víra v cosi lepšího. Teď Martin ze Stvolna spěchal, aby byl doma co nejdříve. Každý večer, když usínal mezi císařovými dvořany, objímal loutnu, jako by to byla jeho Johanka, a tiše zpíval o své lásce. O dívce, kterou už dávno pochoval. Kterému křesťanovi se poštěstilo, aby se ještě v životě pozemském setkal se ženou, jež měla být mrtvá?

Vše vypadalo tak nadějně a krásně. V Čechách ho čekala Johanka. A jeho malý syn, kterého Jana pojmenovala rodovým jménem Vok. Martin byl zámožný, vlastnil dvorec se třemi vesnicemi. Získal přízeň císaře i arcibiskupa. Jiní rytíři by se domnívali, že konečně dosáhli svého. Ale Martin ze Stvolna byl zkušený a věděl, jak vypadá běh křesťanského světa. Děsil se toho, co přijde, protože člověk nedostával v životě nic zadarmo. Nikdo z mocných bezdůvodně nerozdával, ať to byl arcibiskup, císař nebo Bůh. Proto byl jako na trní a zbožně se modlil, aby ztráty, které přijdou, byly co nejméně bolestné. Jenže Bůh zhusta modlitby svých věřících neslyšel anebo slyšet nechtěl. A tak Martin ze Stvolna vůbec netušil, co všechno ještě ve svém životě ztratí a jak málo za to získá.

Teprve v lednu léta Páně 1356 dostal Martin ze Stvolna souhlas, aby opustil výpravu císaře Karla IV. a ve společnosti Buška z Velhartic zamířil do Českého království. Během boje v Pise stáli vedle sebe a nic dva rytíře nesblíží tolik jako společné vítězství. Zvláště proti přesile. Za účast na římské jízdě jmenoval císař Karel IV. Buška z Velhartic maršálkem královského dvora.

Byli stejně staří a trochu se sobě podobali. Martin ze Stvolna byl vysoký, měl černé kudrnaté vlasy, modré oči a tvář nevinného chlapce. Právě tvář byla v mládí, kdy se živil prodejem falešných ostatků, jeho největší zbraní. Bušek z Velhartic měl stejně kudrnaté černé vlasy a modré oči, ale ve tváři ostré rysy, které vzbuzovaly respekt. Jak si však Martin ze Stvolna mnohokrát ověřil, bylo možná hezké budit respekt, ale mnohem lepší bylo získat ostatní na svou stranu. A to on uměl výtečně.

„Musím se ti přiznat k jedné věci,“ prohlásil večer Bušek z Velhartic, když odpočívali po celodenní jízdě v jakémsi zapadlém venkovském šenku a vypili vína více než jindy. „Žárlil jsem na tebe. A záviděl ti.“

„Jana byla krásná. Chápu, že jsi snad mohl závidět,“ připustil Martin ze Stvolna trochu ztěžklým jazykem. „Ale proč bys žárlil? Žárlit můžeš, pokud ti něco patří a vzdaluje se ti to. Ale Jana z Rožmberka byla má.“

„Až pak,“ opáčil pyšně Bušek z Velhartic. „Můj otec kdysi uzavřel smlouvu s Joštem z Rožmberka. Podle ní mne s Janou zasnoubili. Mně bylo deset a jí šest. Tehdy jsem ji směl políbit. Jenže můj otec Bušek padl během tažení kralevice Karla u italského Merana. Jošt z Rožmberka už náš rod nepotřeboval a zasnoubení zrušil. Věříš, že jsem měl Janu i potom rád?“

Martin ze Stvolna trochu neochotně přikývl. Věděl, že dcery z urozených rodů jsou cenné zboží, a právě tohle zničilo duši Jany z Rožmberka. Když ji otec nakonec provdal za pána z Velešína, už nikdy se nesmála tak, jako když byla svobodná. I když tohle všechno Martin ze Stvolna věděl, pocítil osten žárlivé zlosti. Jana z Rožmberka byla mrtvá a on jel do kláštera pro svou zákonitou manželku Johanku. Pro ženu, kterou nade všechno miloval. Kterou vždy miloval mnohem více než Janu z Rožmberka. Ale přesto mu zpověď mladého Buška z Velhartic vadila.

„Ano, Jana z Rožmberka se mi líbila,“ pokračoval mladý rytíř s opileckou paličatostí. „A když jsi jí zabil manžela, nabízela, že se mnou bude žít. Jenže to už jsem byl zasnoubený s jinou…“

„Nedivil bych se jí. A ani bych se na ni nezlobil. Nechtělo se jí do kláštera,“ vysvětloval rozmrzele Martin ze Stvolna. Tenhle hovor ho přestával bavit.

„Řekla mi, že se jí pořád líbím,“ chvástal se mladý rytíř. „Říkám ti to proto, abys věděl, že já jsem na tvé straně. A hlavně na straně jejího syna.“

„Co tím chceš naznačit?“

„Náš milostivý císař ze mne udělal jednoho z předních mužů království,“ holedbal se pyšně. „Je logické, že se dozvím spoustu věcí. Ty, které se vyhlašují veřejně, i ty, které se šeptají tajně. A tak vím, že se na tebe někteří velmožové chystají. Vadí jim vliv, který bys mohl mít na císaře Karla IV. To víš, on miluje ostatky a ty mu je opatřuješ.“

„Ty jsem mu opatřoval už dříve. A nyní to navíc dělám s požehnáním pražského arcibiskupa Arnošta z Pardubic,“ zdráhal se Martin ze Stvolna téhle zprávě uvěřit. Věděl, jak to na královském dvoře chodí, a nedělal si iluze, že by ho ostatní nechali žít v klidu. Ale tohle podezření mu připadalo přece jen trochu přehnané.

„Nejde jen o ostatky,“ mávl rukou Bušek z Velhartic a křikl na šenkýře, ať přinese ještě dva džbánky s vínem. Byl už dost opilý. „Jana z Rožmberka zemřela, aby zachránila císařovnu Annu. A i když jsme za Karla IV. bojovali s mečem v ruce všichni, hlavní zásluhu za svou záchranu přičítá tobě. To je první důvod, proč ostatním velmožům vadíš. Ale ten hlavní je, že se ti chtějí Rožmberkové pomstít.“

„Mně?“ vyhrkl překvapeně Martin ze Stvolna. Epizodu, kdy jménem krále bojoval za Viléma z Landštejna a zachránil obleženou Třeboň, považoval už dávno za uzavřenou. Právě v Třeboni se zamiloval do Johanky, kterou tam její rodiče provdali za místního kata. Při boji o Třeboň zabil manžela Jany z Rožmberka a vyplenil hrad Velešín. Jenže to bylo v čase války a tehdy platily jiné zákony; někdo zvítězil a jiný prohrál. Byl lepší rytíř a Bůh dal vítězství jeho meči. Nechápal, proč by se mu za to chtěli Rožmberkové mstít. Těch, kteří stáli proti nim a přispěli k porážce jejich povstání, bylo přece mnohem víc.

„Ano, chtějí se pomstít tobě,“ vykládal Bušek z Velhartic těžce. Hlavu si podpíral rukou a měl problém mluvit souvisle. „Tvůj syn má totiž rožmberskou krev. A pokud by se něco stalo, mohl by vznést nárok na rožmberské državy, chápeš? Mohl by ses stát klínem královských zájmů v jižních Čechách. Tohle Rožmberkové nikdy nepřipustí. Dej si pozor!“

Než stačil Martin ze Stvolna odpovědět, Buškovi hlava klesla. Položil ji na desku stolu a usnul.

Ráno si na jejich rozhovor nepamatoval, a když se ho Martin ze Stvolna přímo optal, zda neslyšel o tom, že by se mu chtěli Rožmberkové mstít, mávl rukou a začal mu přátelsky vykládat, aby nevěřil všemu, co kde zaslechne.

Večer toho dne, kdy Martin ze Stvolna dorazil s Buškem z Velhartic na jeho hrad, přišla sněhová vánice, která zasypala šumavské cesty. Jen blázen by se dál plahočil závějemi. V hlubokých šumavských lesích hrozila v takové vánici smrt. Martin zůstal, i když se nemohl své Johanky dočkat. Doufal, že za den nebo dva se počasí zlepší, jenže nakonec strávil na Velharticích téměř dva týdny. Ztraceného času ovšem nelitoval, protože dny odpočinku prožil velice příjemně.

Bušek z Velhartic byl hrdý na svůj hrad. Tvořil ho mohutný věžovitý palác postavený podle vzoru francouzských donjonů. Stál na skalnatém ostrohu, který ze tří stran chránily strmé srázy. Bušek nadšeně ukazoval, že na přístupové straně postaví vedle brány ještě mohutnou obrannou věž a tu spojí se svým palácem vysokým kamenným mostem. Ovšem stavební plány Buška z Velhartic nebyly důvodem, proč se Martin cítil na jeho hradě tak dobře. Ke skvělé pohodě přispěla především hostitelka.

Manželka Buška z Velhartic nebyla krasavice, byla robustnější, než by se dalo považovat za půvabné, měla tuctový bledý obličej a klátivou chůzi. Jmenovala se Emma a pocházela z vlivného bavorského rodu pánů z Leuchtenberga. Měla však hezké oči, byla vzdělaná a nádherně zpívala. Sama se pokoušela skládat milostné písně v duchu německého minesengu. Když zjistila, že Martin ze Stvolna má s sebou loutnu, umí na ni hrát a navíc sám skládá, prohlásila, že se bude modlit, aby sněžilo až do léta.

Večery trávili ve třech ve velké síni u krbu. Diskutovali o všem možném, ale když se Martin a Emma dali do zpěvu, Bušek z Velhartic většinou jen poslouchal. Pokud však zpívali něco, co znal, rád se přidal. Neměl sice školený hlas, ale i on zpíval dobře. Na rozdíl od Martina ze Stvolna však každý večer vypil několik džbánků vína a často začal dřímat dříve, než oheň v krbu dohořel. Jednou mu dokonce museli služebníci do jeho ložnice pomoci. Když se to stalo poprvé, Martin ze Stvolna hostitele doprovodil, protože nechtěl zůstávat s jeho manželkou sám. Věděl, že by se to nepovažovalo podle dvorské etikety za slušné. Emmu z Leuchtenberga neznal tak dobře, aby si mohl něco tak důvěrného dovolit, a nerad by zavdal příčinu k nedorozumění. Zvláště proto, že tak krásně zpívala. Když se to ale stalo podruhé, sama Martina ze Stvolna požádala, zda by s ní ještě chvíli nezůstal, protože se jí ještě nechce spát. Když si všimla, že váhá, se smíchem dodala: „Nebojte se, nejsem tak krásná, aby vás mohl někdo podezírat z hříšných úmyslů. A o mých ctnostech jistě nikdo nepochybuje, zvláště ne můj manžel.“

Martin ze Stvolna přikývl a posadil se zpět do křesla. Prohlášení Emmy z Leuchtenberga ho ovšem neuklidnilo. Znal ženy a věděl, že krása a hřích nekráčejí ruku v ruce. Navíc dobře věděl, že by se slušelo, aby se ohradil proti jejímu tvrzení, že krásná není. Několika chabými větami se o to pokusil, ale sama ho zarazila, aby se pro tohle opravdu netrápil.

Ten večer se protáhl. On jí vyprávěl o svých toulkách a hlavně o tom, kde hrál a jak skládá písně. Dychtivě ho poslouchala, zvláště když jí občas nějakou ukázku zahrál. Teprve když už byla hluboká noc a Martin ze Stvolna začal zívat, zvážněla.

„Děkuji, byl to krásný večer. Ale musíme si promluvit ještě o jedné věci. Nebojte se, příliš vás tím nezdržím… Oceňuji, jak zdvořile jste se vyhýbal zmínkám o Janě z Rožmberka. Manžel vám asi prozradil, že s ní byl zasnoubený. Nevím, co vám navykládal, ale svatbu se mnou chtěl kvůli ní zrušit. Jeho otec mu to ovšem nepovolil, a tak si vzal mne. Dlouho mi to pak vyčítal. Jak ta mladá Rožmberkovna zemřela?“

Martin ze Stvolna neměl příliš náladu vracet se k té smutné události. Proto jen několika slovy popsal, co se dělo v Pise. Emma z Leuchtenberga mlčky poslouchala, a když skončil, věcně přikývla, jako by tu zprávu brala na vědomí. Napila se vína, ale nezdálo se, že by chtěla rozhovor ukončit. „Mně manžel zatím dítě nedal. Prý má ta Rožmberkovna syna. S vámi…“

Přikývl a čekal. Bylo mu jasné, že k tomuhle hovoru nedošlo náhodou.

„Můj bratr Jan se nedávno oženil s dcerou Petra z Rožmberka,“ pokračovala se zdánlivou lhostejností v hlase. „Je dobré, abyste to věděl.“

„Má to něco společného s Janou z Rožmberka?“ optal se opatrně.

„Zatím ne,“ řekla klidně. „Ale kdo může vědět, jaký kříž nám Bůh naloží na bedra. Půjdeme spát.“

Vstala, objala ho a políbila. V doteku jejích rtů smyslná výzva nebyla, nebyla však v ní ani dvorská zdrženlivost. Byla v něm spíše únava a smutek.

Druhý den byla Emma z Leuchtenberga zase ta veselá a zábavná hostitelka, jako by včerejší noc nebyla. Až do Martinova odjezdu se k té věci už nevrátila.

2.

Zima byla toho roku zlá. Sněhové vánice vystřídaly mrazy tak silné, že v lesích hynula i zvěř. Martin ze Stvolna nemohl cestovat rychle. Být venku celý den bylo o život. Cestoval vždy dvě či tři hodiny a pak se ubytoval v nejbližším šenku, opatřil koně a snažil se rozmrznout. Do Vyššího Brodu proto dorazil až těsně před masopustem.

Cisterciácký klášter se vznosným chrámem a patrovými budovami z bílého kamene, obklopujícími rajský dvůr, byl skutečným stavebním klenotem. Vyjadřoval zbožnost, moc a pýchu Rožmberků. Martina zastavil u vchodu fortnýř v bílém řeholním hábitu. Vyslechl jeho prosbu navštívit schovanku Johanku, nechal si zopakovat Martinovo jméno a pak ho odvedl do malé komnaty pro hosty. Martin ze Stvolna se usadil na masivní lavici s honosně vyřezávaným opěradlem a těsněji se zahalil do pláště. V místnosti bylo nepříjemné chladno. Čekal dlouho. Několikrát zaslechl kroky, ale nikdo nevstoupil. Nakonec to nevydržel, zamířil ke dveřím, aby se podíval ven a případně se optal fortnýře, co se děje. Ale dveře byly z venkovní strany zajištěné závorou. Byl jako ve vězení. Rozmrzele se vrátil zpět na lavici. Uvažoval, co to má znamenat.

Měl meč, a kdyby chtěl, dokázal by zřejmě dveře vyrazit. Jenže chtěl vidět Johanku. Pokud by něco takového udělal, opat by ho vykázal z opatství. To, že dveře byly na závoru, nemuselo ještě znamenat nebezpečí. Věděl, jak jsou cisterciáci opatrní a jak úzkostlivě chrání vlastní soukromí. Třeba to bylo běžné opatření, aby se hosté netoulali klášterem.

Trvalo ještě chvíli, než zaslechl, jak někdo odsunuje závoru a otevírá dveře. Na prahu se objevil hubený převor se dvěma cisterciáky v patách. Jeden z nich nesl džbán s horkým pivem a druhý ošatku s plackami.

„Bratr fortnýř mi řekl o tvém příjezdu, synu,“ začal laskavě převor a požehnal mu. „Dostali jsme zprávy, že nás navštívíš.“

„Od koho?“

„Víme také o nešťastném skonu milované sestry Jany z Rožmberka. Denně sloužíme zádušní mši za spásu její duše. Přijmi naše skromné pohostinství,“ pokračoval převor trochu unylým hlasem a pokynul oběma řeholníkům. Ti postavili džbán a ošatku na lavici vedle Martina ze Stvolna.

„Odkud víte o událostech v Pise?“ optal se ostře a vstal. Neměl rád, když ho zprávy o jeho záměrech předcházely.

„Jeho Milost arcibiskup Arnošt z Pardubic nám poslal list,“ vysvětloval trpělivě převor. „Proto jsme věděli, že přijedeš, synu. A že se budeš nás, nehodných služebníků božích, ptát, kde je tvá manželka Johanka.“

Tenhle styl hovoru se Martinovi ze Stvolna líbil ještě méně. Preláti rádi hovořili dlouze a v náznacích, a často o něčem úplně jiném, než na co se ptal. Jenže tentokrát nebyl podle Martinova názoru důvod k podobným vytáčkám.

„Modlil jsem se, aby mi Bůh pomohl najít vhodná slova,“ pokračoval pokorně hubený převor. To už Martin nevydržel a ostře se rozkřikl, ať jde laskavě k věci. Cítil však, že se mu srdce svírá strachem. Ztratil toho v životě už příliš a unést každou novou ztrátu bylo těžší a těžší.

„Jak myslíš, synu,“ nedal se převor vyvést ze svého klidu. Hovořil stále unylým, zdánlivě lhostejným tónem. Ovšem tvář měl napjatou. „Dívka, jež se jmenuje Johanka a je podle práva božího i lidského tvou manželkou, tu je a za chvíli se s ní případně setkáš, pokud se k tomu odhodláš. A přece… tvá žena tu není.“

„Nerozumím!“

„Když ji sem urozená paní Jana z Rožmberka přivedla, řekla jí, že jsi zemřel. Johanka pak trávila většinu času na modlitbách. Před cestou do Říma se tu paní z Rožmberka objevila znovu. Hovořila sice s Johankou mezi čtyřma očima, ale… prostě, řekla jí, že jsi nezemřel a že má s tebou dítě. Od té chvíle se sestra Johanka modlí ještě mnohem víc. Modlí se, aby to nebyla pravda. Modlí se, aby paní Jana z Rožmberka zemřela. Tohle přání Bůh k žalu nás všech splnil,“ dodal převor zkormouceně a pokřižoval se. Polkl, až mu poskočil ohryzek, a tiše pokračoval: „Modlí se, aby zemřelo i její dítě a… pokud žiješ ty, abys zemřel také. Víš, není úplně při smyslech. Po tom, co všechno prožila, není divu. Její mysl bloudí, ale duše se uklidnila. Je tichá, pokorná a vyrovnaná. Pokud se s ní setkáš, mohl bys její duši ublížit. Nemůžeme ti bránit, jsi její manžel a sám vznešený arcibiskup Arnošt z Pardubic nás nabádal, abychom ti vyšli ve všem vstříc a zajistili návrat do manželského svazku s Johankou. My poslechneme, ale přesto… Zvaž své kroky.“

„Řekli jste jí o mém příjezdu?“

„Dosud ne,“ zavrtěl mírně hlavou hubený převor. „Chceme počkat, až jak se rozhodneš. Jeho arcibiskupská Milost nám napsala, že svou Johanku nesmírně miluješ. Proto věříme, že nebudeš jednat ukvapeně. Můžeš tu zůstat třeba i měsíc. Ve špitálu pro poutníky je místa dost. V zimě k nám skoro nikdo nechodí. Večer je mše, zúčastníš se jí v prostoru vyhrazeném pro laiky. Najdi si místo u mříže, uvidíš svou Johanku. Třeba ti srdce samo poradí, zda by nebylo lepší nechat ji v našich rukách.“

Než se stačil Martin ze Stvolna rozhořčeně ohradit, převor mu požehnal a rychle zmizel. Cisterciáci, kteří ho doprovázeli, zůstali stát u dveří. Ohleduplně čekali, až je Martin sám osloví. Pak se starší řeholník nabídl, že ho odvede do špitálu a ukáže mu lůžko, které teď bude jeho.

Martin ze Stvolna je následoval se svěšenou hlavou.

V přízemí špitálu byla rozlehlá klenutá síň, v níž stála ve dvou řadách široká dřevěná lůžka s pečlivě složenými soukennými přikrývkami. Ta místnost mu připomněla kolej v Paříži, kde spával jako mladík. Byla stejně nepřívětivá, cizí a studená. Počkal, až oba cisterciáci odejdou, pak vytáhl loutnu a až do soumraku zpíval písně, které kdysi složil pro svou Johanku. Oči měl plné slz a v ústech hořkou pachuť, jakou mohou dát člověku jen životní prohry. Hlavou se mu mihlo, zda někdy dokáže tuhle věc Janě z Rožmberka odpustit. Stejně jako si zřejmě neuměl nikdy představit, jak velice ho milovala, neuvědomil si ani, jak strašně Jana nenáviděla Johanku.

Teprve když se z věže chrámu ozval tlumený hlas zvonu, loutnu odložil. Dlaní si otřel slzy, ledabyle upravil oděv a vyšel ven. Celé odpoledne sněžilo a na nádvoří bylo sněhu skoro po kolena. Protože byl ve špitálu sám, bělostná pokrývka byla od vrat špitálu až k chrámu netknutá. Na nohách měl jen prosté kožené škorně a věděl, že by si je měl obalit hadry, ale neudělal to. Namáhavě zvedal nohy a skoro nevnímal, jak sníh studí.

Loď chrámu matně osvětlovaly desítky voskovic ve vysokých svícnech, rozestavených podél stěn. V zadní části chrámu, určené pro laiky, se tísnil zástup konvršů a několik rodin, které žily v předklášteří. Zamířil k mříži, která rozdělovala chrám. Zachytil se jí a přitiskl tvář k mezeře mezi červeně natřenými dřevěnými příčkami. Ve Vyšším Brodě žila komunita řeholníků, proto si Johanky všiml hned. Byla to jediná žena, která vstoupila do chrámu nízkými dvířky, za kterými byla chodba do klauzury.

Jako by se za ty dva roky nezměnila. Drobná černovlasá dívka s něžnýma tmavýma očima a nádherně hebkou pletí. Pouze její plné rty, na kterých dříve pohrával uličnický úsměv, měly výraz hořké beznaděje. Kolem očí se rozbíhala pavučinka drobných vrásek. I když byla zahalená do hrubého roucha kajícnice, které vypadalo spíše jako neforemný pytel, bylo zjevné, že zůstala štíhlá. Johanka měla krásné tělo. Kráčela pružnou chůzí, ruce sepjaté a pohled sklopený ke studené podlaze kryté černými a hnědými glazovanými dlaždicemi. Nebýt výrazu jejích rtů, řekl by Martin ze Stvolna, že se Johanka vůbec nezměnila.

Johanka procházela těsně kolem mříže, dva kroky od něj. Kdyby zašeptal její jméno, musela by ho zaslechnout. Ale neudělal to. Tak jako obklopovala světce aura zbožné svatosti, ji obklopovala neproniknutelná zeď hořkosti. Vypadala křehce a byla tak snadno zranitelná, že se Martin ze Stvolna bál i dýchat. Právě když procházela kolem něj, bezděčně pohnula hlavou a letmo se podívala směrem k mříži. Pohled měla vyhaslý, skoro nepřítomný.

Martin byl ukrytý v šeru, Johanka si ho nemohla všimnout. Mlčky pokračovala dál k oltáři. Jemu se však srdce sevřelo hroznou předtuchou. Co když ho nepozná ani zítra, až ho uvidí zblízka a v plném světle? A uvidí ho vůbec zítra?

Martin ze Stvolna opustil chrám ještě dříve, než bohoslužba začala. Brodil se sněhem zpátky do špitálu a v hlavě měl zmatek. Co má dělat? Sám se podivil, proč utíká z chrámu pryč. Jako křesťan by měl padnout na kolena a prosit Boha o pomoc. Jenže tohle Martin ze Stvolna nedělal už léta.

Vrátil se do studeného nevytápěného domu, usedl na lůžko a zabalil se do houně. Seděl a snažil se přemýšlet, ale nešlo mu to. Nakonec sáhl po své loutně. Pokud musel udělat nějaké důležité rozhodnutí, radil se spíše se svým uměním než s Bohem. Jako by mu hudba pomáhala pochopit vlastní duši. A duši lidí kolem něj. Dříve přesně věděl, jaké akordy patří k Johančině srdci. Teď přejížděl prsty po strunách, ale marně. Nedokázal najít melodii, která by se k ní právě teď hodila a která by našla cestu do jejího zklamaného a osudem zkoušeného srdce.

Spát šel pozdě v noci, kdy už celý klášter ztichl. Usínal s rozhodnutím, že ve Vyšším Brodě zůstane, ale setkání s Johankou zatím odloží.

Ranní mši Martin ze Stvolna zaspal. Vzbudil ho až stařičký konvrš, který přinesl misku s horkou kaší z pražma, slazenou medem. Ve druhé ruce držel malý džbánek s čerstvě nadojeným mlékem. Obojí postavil na malý stůl vedle dveří, pak se chopil koštěte z vrbového proutí a začal zametat podlahu. I když chodil mírně nahrbeně, byl vysoký a stále ještě silný. Tváře měl porostlé strništěm krátkých šedivějících vousů. Šedivé měl i řídké vlasy, které mu spadaly až na ramena.

„Takhle si přízeň našeho opata nezískáte,“ káral ho shovívavě. „Nemyslete, že když je v chrámu mříž, bratři cisterciáci netuší, co se děje za ní. Všimli si, že jste včera před večerní mší odešel a dneska ráno ještě nevstal. Víte, nejsou to špatní páni. Určitě lepší než Rožmberkové. Ale v jedné věci s nimi rozumná řeč není. Musíte chodit na bohoslužby, ať se vám to líbí nebo ne. A najezte se, ať jídlo nevystydne.“

„Jak se jmenuješ?“ optal se Martin ze Stvolna a vstal. V místnosti byla po ránu zima, že se zachvěl, sotva odhodil přikrývku.

„Drvota,“ opáčil stařičký konvrš potěšeně, že něco takového urozeného poutníka zajímá. „Vždycky Drvota… Prý jste manžel sestry Johanky?“

Přikývl a napil se mléka. Bylo ještě vlažné. „Znáš ji trochu lépe?“

„Aby ne. Myslím, že se mnou tráví ze všech lidí tady v klášteře nejvíc času. Je přece žena a bratři řeholníci jsou muži… I když žije v klauzuře, kam laici nesmí, nehodilo by se, aby se s ní bratři stýkali. Mluvit s ní smí jen opat a převor. Ale jinak se o ni starám já. O ni a o špitál. To je má práce. Uklízím a vynáším odpadky.“

„Mluvili jste někdy spolu také o mně?“ optal se Martin ze Stvolna dychtivě.

„Ale samozřejmě,“ usmál se stařičký konvrš. Když otevřel ústa, bylo vidět, že má už jen pár zubů. „Vím o vás hodně, urozený pane. Často na vás vzpomínala, tedy zpočátku… Říkala, že nevěří, že jste mrtvý. Tvrdila, že se jednou objevíte a odvedete ji pryč. Celé hodiny sedávala u okna své cely a vyhlížela ven. Jakmile se objevil nějaký poutník, vždycky se mě ptala, zda to nejste vy. Víte, nakonec se z toho stala posedlost. Nedělala už nic jiného… A pak se tu objevila paní Jana z Rožmberka. Od té doby sestra Johanka nevysedává u okna. A také o vás nemluví. Vlastně nemluví skoro vůbec. Navštívíte ji?“

„Uvidíme…“

„Nechcete, abych jí něco vyřídil?“

„V žádném případě! Opovaž se zmínit o mně!“

„Tak vy ji odtud nechcete odvést?“

„Starej se o své věci!“ utrhl se na něj Martin ze Stvolna a práskl o stůl dřevěnou lžící. I když ještě nedojedl, odstrčil misku a odešel.

Starý konvrš odložil koště a vyběhl za ním ven.

„Nezlobte se, urozený pane,“ omlouval se pokorně. „Já vám jen chtěl pomoci. Ale hlavně jí. Víte… já mám Johanku rád.“

„Já taky,“ odpověděl mu Martin ze Stvolna stísněným hlasem a zamířil k fortně. Řeholníka, který ji hlídal, požádal, zda by si mohl promluvit s převorem. Fortnýř chápavě přikývl a odvedl ho do místnosti pro hosty. Jak Martin ze Stvolna zaznamenal, dveře znovu pečlivě zajistil závorou.

Tentokrát čekal ještě déle než včera. Hubený převor přišel sám. Byl zadýchaný a nesoustředěný. „Přijel jsi v tu nejhorší dobu, jakou sis mohl vybrat,“ vykládal uštvaně. „Zítra začíná masopust. Nevím, kam dříve skočit.“

Martinovi ze Stvolna se před očima mihl zástup rozpustilých studentů v maskách. V Paříži se tomuhle dnu říkalo Svátek bláznů. Všichni lidé hodovali, pili, zpívali necudné písně, volali na sebe oplzlá slova a mnozí se i oplzle chovali. Urození i vysvěcení. Pokud by chtěl někdo popsat, jak vypadal život hříšné Sodomy předtím, než ji Bůh zničil, pak by stačilo popsat, co dělá masopustní průvod v pařížských ulicích. Na Starém Městě pražském to nebylo o mnoho lepší. Musel se pousmát při té vzpomínce. „Takže i cisterciáci slaví masopust?“ uniklo mu a nedokázal skrýt ve svém hlase náznak pobavení.

„Co tě napadá, bratře?“ zavrtěl pohoršeně hlavou převor. „Masopust budou slavit jen naši poddaní. A pak se budou kát za své hříchy. My ne. Nastává ale doba půstu, protože se blíží Velikonoce. Věř mi, zajistit všechno potřebné na dobu půstu dá víc práce než obstarat zásoby na jiné obyčejné dny. Už minulý týden měli kupci přivézt několik sudů s nasolenými rybami. Ale nedorazili. Kvůli sněhu. Dneska ráno zase nepřivezli z Krumlova ječné kroupy. Mlýny prý zamrzly a obilí se nemele. Jestli se počasí rychle nezlepší, nebude v klášteře za chvíli žádné postní jídlo.“

Převor těžce oddechoval a přitom si pokradmu prohlížel tvář klášterního hosta. I když se Martin ze Stvolna snažil, aby se nedalo poznat, co si myslí, po rtech mu přeběhl jízlivý úsměv. Převor přísně zvedl hubený ukazováček a znovu se ujal slova: „Jeho Milost arcibiskup o tobě napsala, že je s tebou v některých věcech těžké pořízení. Zvláště prý skromnost ti není vlastní. Pokud sis právě pomyslel, že v našem klášterním dvoře máme dostatek dobytka a drůbeže, pak…“

„Odpusťte, bratře převore,“ zarazil jeho lamentování Martin ze Stvolna. „Nemyslel jsem nic špatného. Jen jsem si vzpomněl na radu jednoho vysoce postaveného preláta, že lepší je najíst se, neboť vše jsou dary boží, než zemřít hlady. A že půst je pouze pokání pro ty, kteří chovají hříšné myšlenky, aby umrtvili vlastní tělo.“

„Nevěřím, že by někdo prohlásil něco tak bezbožného!“

„Svatý Augustin, ctihodný převore. Ale to teď není podstatné,“ pokračoval rychle Martin ze Stvolna, aby zastavil převora, který se právě chystal vychrlit desítky citátů křesťanských autorit, které by podpořily jeho tvrzení o zbožném smyslu půstu. Každý prelát vedl rád učené disputace, a právě tomu se chtěl Martin ze Stvolna vyhnout. Nic ho nenudilo tolik jako plané řeči o věcech, které lidem nijak život neulehčovaly.

„Hodně jsem přemýšlel,“ pokračoval a výraz jeho tváře se změnil. Nic nehrál, jakmile si vzpomněl na Johanku, jako by vše ostatní přestalo existovat. „Souhlasím, že by nebylo vhodné, abych právě teď svou manželku navštívil. Ale nesouhlasím s vámi, že by bylo lepší nechat ji ve vaší péči!“

„Tak co chceš?“

„Ať rozhodne Bůh! Zatím zůstanu.“

„To je jistě moudré rozhodnutí,“ přikývl chápavě hubený převor. „Ale ještě moudřejší by bylo pravidelně navštěvovat bohoslužby a modlitbou se obracet o pomoc.“

3.

Johanka navštěvovala všechny mše spolu s řeholníky. Cisterciáci celebrovali pět bohoslužeb denně, ale konvršové a poddaní z předklášteří se účastnili obvykle jen dvou, jedné mše ráno a jedné večer. Více po nich opat nepožadoval, protože tvrdil, že poddaní mohou zbožnost dokazovat i pečlivou prací pro klášter.

Martin ze Stvolna se začal zúčastňovat všech, dokonce vstával ještě za tmy před úsvitem na ranní matutinu. Ne proto, aby se zalíbil cisterciákům, ale toužil alespoň na chvíli spatřit Johanku. Stál u mříže a čekal, až se objeví. Tiše přicházela se sepjatýma rukama a s pohledem sklopeným k zemi. Klečela stranou od houfu řeholníků v bílých hábitech, neslyšně pohybovala rty, pak se pokřižovala a chrám opouštěla jako první. Ani jednou se neohlédla k mříži, za níž Martin ze Stvolna stával.

V pondělí jako zázrakem vysvitlo slunce. Stále byl mráz, ale zdaleka ne tak silný. Přestalo sněžit a z nebe zmizely mraky. Martin ze Stvolna zaslechl klášterní čeleď, jak si libuje, že zítra na masopustní úterý bude pěkně. Sám nevěděl proč, ale i on najednou pocítil naději, jako by se měla jeho věc pomalu lepšit. Slunce zřejmě dokázalo zázraky. Celý den se přesvědčoval, že dokáže zázraky i ve zmučené Johančině duši. Večer po mši, když odcházela z chrámu, to už nevydržel a tiše na ni zavolal. Pootočila hlavu, ale protože bylo šero, zamířila k mříži. Martin ze Stvolna se vylekal, protože tohle nechtěl. Ale utéct nebylo kam. Johanka se zastavila krok od něj. Prázdným pohledem se zadívala na jeho tvář ukrytou za červeně natřenými příčkami mříže a udiveně se optala, co chce. Nejenže ho nepoznala, ale Martin ze Stvolna měl najednou pocit, jako by tohle vůbec nebyla Johanka. Pokud by se jí optal, kde se narodila či jak vypadá její manžel, nejspíše by vůbec neuměla odpovědět. Před ním byla prázdná skořápka.

„Spletl jsem se,“ vyhrkl rychle a odvrátil obličej, aby si ho nemohla dále prohlížet. Ale podobná ohleduplnost byla zbytečná. Pokrčila lhostejně rameny a zamířila k východu z chrámu. Ani jednou se neohlédla a Martin by přísahal, že ještě než vyšla do chodby, na setkání zapomněla.

Tentokrát neopustil chrám hned po mši. Zůstal a vroucně se modlil. Ne proto, že by doufal v boží pomoc. Bůh nemohl Johance rozum vrátit. Musel však něco udělat, aby neztratil rozum sám. Když se za tmy vrátil do špitálu, na stole byla připravená miska s večeří. Maso ve smetanové omáčce už vystydlo. O něco později se objevil konvrš Drvota a srdečně Martina zval, aby se zítra přišel poveselit do předklášteří. „Kromě našich řeholníků tam budou úplně všichni,“ vykládal nedočkavě. Jindy si Martin ze Stvolna nenechal podobnou zábavu utéct, ale tentokrát rezolutně odmítl. Ohradil se tak příkře, že Drvota jen polkl a rychle se ztratil.

Po úterní matutině zůstal Martin v chrámu. Klečel před malým oltářem v postranní kapli a cítil, jak mu po tvářích tečou slzy. Nemodlil se, přemýšlel. Johanka mu toho rána připadala ještě smutnější než jindy. Když se objevila, zamířila sama k mříži. Podívala se na něj, zavrtěla hlavou a beze slova pokračovala k houfu cisterciáků. Když pak odcházela, už se na něj nepodívala. Usmívala se zvláštním šťastným úsměvem lidí, kteří ztratili rozum. Klečel na podlaze chrámu dlouho a nakonec se rozhodl, že zítra Vyšší Brod opustí. Bude sám.

Přes nádvoří, na kterém ležel slehlý sníh křižovaný stopami lidí, zamířil ke špitálu. Ale v sále s lůžky byla snad ještě větší zima než venku. Ve zdech byla natažená syrová vlhkost, kyselý pach potu a plísně. Uchopil do ruky loutnu a zamířil zase ven. Usadil se na dřevěný špalek pod přístřeškem vedle špitálu a bezmyšlenkovitě přejel prsty po strunách. Po paměti pootočil několika kolíčky, aby nástroj vyladil.

Znovu něco ztrácí. A když tak o tom přemýšlel, co vlastně má? V životě toho získal hodně, ale vše mu zas Bůh vzal. Peníze, ženy, lásky i štěstí. Přejel prsty po strunách a napadlo ho, zda mu vše opravdu vzal Bůh. Co když věci, které má rád, ztrácí tak trochu i vlastní vinou? Pravda byla, že peníze neutratil vždy rozumně, mnoho lidí podvedl, když jim prodal falešné ostatky, podvedl i několik žen a ty, na kterých mu záleželo, neobjímal vždy s takovou něhou, jakou by si zasloužily. Jenže i když se snažil zpytovat svědomí s neúprosnou bezohledností, jako když kajícný flagelant bičuje svá záda až do krve, stále si nebyl jistý, zda si za své ztráty může jen on sám. Mnoho lidí přece podvádělo, kradlo, lhalo, smilnilo, pomlouvalo, závidělo a dokonce i zabíjelo. A přece Bůh trestal jeho. Copak byla jeho vina, že mu malá pařížská nevěstka Bernarda zemřela na mor? Copak byla jeho vina, že Johanka nosila pod svým srdcem mrtvé dítě a téměř při porodu zemřela? Copak byla jeho vina, že se Jana z Rožmberka musela provdat za velešínského pána? Byla jeho vina, že se Jana zmocnila Johanky? Byla jeho vina, že Jana v Pise zemřela? Byla jeho vina, že Johanka v klášteře ztratila rozum? Jediné, co mu ještě zbylo, byl jeho syn. Malý dětský uzlíček, který pojmenovali rodovým jménem Rožmberků. Věděl, že to je poslední, co mu ještě ze života zbývá. Jenže mohl se upínat k malému dítěti? Kolik dětí si Bůh vzal dříve, než dorostly? A dokáže vůbec syna vychovat?

Najednou si uvědomil, že bezmyšlenkovitě vybrnkává na strunách dávno zapomenutou melodii. Tuhle píseň složil své Johance, když se pro ni vracel do Dentleinu, kde se zotavovala z těžké nemoci. Tehdy si myslel, že ji odveze zpět domů a jeho život půjde svou cestou tak, jak má. Jenže v Dentleinu Johanku nenašel. Tehdy se dokonce dobrovolně vydal do rukou avignonské inkvizice, jen aby Johanku osvobodil. Marně. To už ji věznila Jana z Rožmberka. Před očima se mu vybavila teplá letní noc, kdy přenocoval v lese nedaleko Dentleinu. Tehdy tu píseň složil a v ní vyzpíval všechny své city k Johance. Pevněji stiskl struny a hrál. Několikrát, jako by si chtěl tuhle píseň navždy vrýt do paměti. Byla to vlastně jeho poslední krásná vzpomínka na Johanku.

„A teď půjdete s námi!“ uslyšel za sebou vyzývavý ženský hlas, v němž se nedal nepostřehnout vypitý alkohol. Ohlédl se. Za ním tančilo asi deset lidí v masopustních maskách. Drželi se za ruce a poskakovali v řadě, kterou vedl vysoký muž, který měl na sobě pytel pošitý hrachovinou, tváře začerněné sazemi a na hlavě špičatou čepici ze svinuté kůry. Měl bílé vlasy až na ramena a Martin ze Stvolna hned poznal konvrše Drvotu. Chtěl se ohradit, ale to už ho dva jiní lidé popadli za ruce, další mu vzal loutnu a táhli ho k východu z kláštera. Žena, která ho oslovila, mu podala džbán se silným pivem a vybídla ho, aby se napil.

„Pijete jako dítě,“ zasmála se, když jí džbánek vracel. „Celý a do dna! To je zákon masopustu!“

V životě ho už potkaly horší věci. Proč by nehodil na chvíli starosti za hlavu? Uchopil džbánek a několika mohutnými doušky ho vypil. Pak ženu popadl do náruče a mlaskavě políbil. „To je zase můj zákon masopustu,“ vykřikl, jako by chtěl překřičet smutek.

V předklášteří bylo veselo. Lidé křepčili a zpívali. K tomu všemu hráli jen dva hudebníci. Muž držel fidulu, která byla zoufale rozladěná, a po strunách přejížděl dlouhým smyčcem. Nedalo se ovšem poznat, co to má být za melodii. Vedle něj stála mladá dívka s flétnou a ta ho doprovázela vysokými pištivými tóny, které s hlubokým hlasem fiduly vůbec neladily. Ale všem to bylo jedno. Dupali a tleskali vesele do rytmu.

Martin dostal znovu napít a pak ho za ruce popadli dva lidé v maskách a zatáhli do tanečního reje. Jenže pak si mladík v masce medvěda všiml jeho loutny, která ležela stranou na lavici. Zmocnil se jí a neuměle na ni začal brnkat.

„Polož to!“ napomenul ho ostře Martin ze Stvolna.

„Proč? Mně se to líbí,“ protestoval mladík. „Medvěd může během masopustu všechno.“

„Kromě hraní na mou loutnu,“ varoval ho chladně Martin a přistoupil těsně k němu. Ale mladík v masce medvěda nemínil ustoupit. Navíc si všiml, že ho lidé kolem posměšně pozorují.

„Budu hrát, protože jsem medvěd!“ odpověděl provokativně. Ale víc říci nestihl. Martin ze Stvolna nebyl jen rytíř, který se umí ohánět skvěle mečem. V životě prošel nespočtem hospodských rvaček. Věděl přesně, jak a kam soupeře uhodit. Mladík bolestně vyhekl a poroučel se k zemi. Přitom Martin ještě stačil zachytit svou loutnu, aby nespadla a nerozbila se. Mladík v masce medvěda dopadl na hromadu sněhu. Bleskurychle sáhl pod kožich, který měl na sobě navlečený chlupy dovnitř, a tasil nůž. Lidé kolem zděšeně vykřikli. Tohle už nebyla zábava. Ale Martin ze Stvolna něco takového očekával. Než se jeho sok stačil postavit, prudce ho kopl do brady a druhým kopnutím zasáhl jeho ruku. Nůž z ní obloukem vyletěl a zapadl do sněhu. Mladíkovi se na rtech objevila krev. Zlostně vyplivl zub a chtěl znovu vyskočit, ale to už byl u něho rychtář.

„A teď domů! Vyspi se!“ nařídil přísně. „Nebo tě předám opatovi!“

Mladík se vydal potácivým krokem domů a přitom klel.

„A ty zahraj!“ nařídil Martinovi ze Stvolna rychtář. „Když už se pereš, ať z toho alespoň něco máme!“

„Ano, zahraj,“ přidalo se hned několik žen, které ho obstoupily a bezostyšně ho osahávaly. Byl přece masopust. Martin ze Stvolna znal spoustu obhroublých hospodských odrhovaček. Sedl a začal hrát. Takhle mu bylo nejlépe. Rámus kolem pomalu utichal. Lidé stáli s otevřenými pusami a poslouchali. Něco takového v životě neslyšeli.

„Co je?“ optal se, když zjistil, že nikdo netancuje.

„Ani chór našich cisterciáckých řeholníků nezpívá lépe,“ řekl obdivně rychtář. „Napij se z mého džbánku!“

„Z mého taky,“ přidali se hned další.

Martin se chvíli bránil, ale věděl, že odmítnout by byla veliká urážka. A tak zpíval a pil. Nejasně si pamatoval, že se později také pomiloval s nějakou ženou. Ale která z venkovanek to byla, to nevěděl. Byl tak opilý, že ho v noci museli do špitálu odnést.

Na Popeleční středu ráno nevstal ani na matutinu, ani na pozdější hlavní mši. Když otevřel oči, cítil pálení v krku a jazyk měl seschlý jako troud. Opřel se o loket a těžce se nadzvedl. První, čeho si všiml, byla jeho loutna. Ležela na vedlejším lůžku a byla nepoškozená. Pouze jedna struna byla prasklá.

Martin ze Stvolna se opil zřídka. Když vystřízlivěl, obvykle se styděl. Ale dneska ne. Měl na sebe zlost. Tohle přece nebyla cesta, jak žít dál. Vstal a zamířil ke stolu, kde stála ošatka s plackami a byl tu džbánek s mlékem. Zvedl ho k rozpraskaným rtům a žíznivě ho celý vypil. Hřbetem ruky si otřel ústa a pak si začal balit. Hotový byl rychle. Do koženého vaku složil náhradní halenu, střevíce a pár drobností. Ještě jednou se rozhlédl a vyšel ven. Umínil si, že na mši nepůjde. Nedokázal by se znovu podívat na Johanku.

Zašel za hubeným převorem a sdělil mu, že odjíždí.

„Rozhodl ses správně, synu,“ přikývl prelát. „Tvé ženě bude u nás lépe. Pokud by se její stav zlepšil, dám ti vědět. Ale obávám se…“

Objali se na rozloučenou a hubený prelát mu požehnal. Martin ze Stvolna si osedlal koně a projel kolem fortny bránou ven na širokou zasněženou cestu. Zamířil do předklášteří, chtěl se ještě rozloučit s konvršem Drvotou. Našel ho v šenku. Seděl vedle pece a ohříval si záda.

„Tak to na světě chodí,“ rozumoval bělovlasý stařec. „Včera si všichni zpívali, ale dneska je bolí hlava a mlčí. A tvá Johanka, která s nikým nepromluví, si dneska ráno začala zpívat.“

„Zpívala?“ vyhrkl nevěřícně Martin ze Stvolna. „Co?“

„To já nevím. Ale hezké to bylo.“

„Zkus mi kousek zazpívat,“ prosil Martin ze Stvolna. Měl neodbytný pocit, že na tom velice záleží. Pokud Johanka zpívala, mohlo to něco znamenat.

Konvrš Drvota začal cosi broukat. Znělo to, asi jako když se mrouskají kočky. Přesto měl Martin ze Stvolna dojem, že náznak melodie zachytil. Zarazil ho a začal sám zpívat. Píseň o své lásce k Johance, kterou složil, když jel za ní do Dentleinu.

„Jistě,“ přikývl konvrš Drvota. „To je ta písnička.“

Martin věděl s jistotou, že ji Johanka nikdy neslyšela. Ani nemohla. Složil ji těsně předtím, než ji ztratil, a nikdy potom už tuhle píseň nezpíval. Až včera v klášteře. Na špalku pod přístřeškem.

„Kam vede okno Johančiny cely?“ optal se naléhavě. Objevil se šenkýř ve špinavé zástěře a bez ptaní mu donesl džbánek hořkého ležáku.

„Na nádvoří. Je tam hospodářské křídlo klauzury a tam má Johanka celu. Je přímo proti špitálu. A je z něj vidět i na cestu k bráně,“ vykládal udiveně starý konvrš.

Martin ze Stvolna vypil pivo, zaplatil, vyšel ven a nasedl. Obrátil koně a rychle cválal zpět do kláštera. Možná to bylo boží znamení.

Polední mši stihl na poslední chvíli. Koně uvázal v maštali, křikl na štolbu, aby ho odsedlal a založil do žlabu krmení. Pospíchal do chrámu. Ke mříži doběhl přesně ve chvíli, kdy Johanka stanula ve dveřích. Když vstoupila do chrámu, na okamžik zaváhala a pak se rychle podívala do šera k mříži. Jakmile Martina zahlédla, zdálo se, že ji to upokojilo. Jako by ho považovala za inventář chrámu, který ji doprovází na cestě k oltáři. Sklopila pohled k zemi a pomalu pokračovala na své místo. Stejně tak ho pohledem zkontrolovala i při svém odchodu. V obličeji však měla výraz unavené apatie. A přece měl Martin pocit, jako by se něco změnilo.

Hned po mši vyhledal převora.

„Tak ty sis to rozmyslel? Odjedeš až zítra?“ ptal se ho přátelsky hubený prelát.

„Zůstanu.“

„Neubližuj jí! Moc tě prosím, bratře. Víš, k něčemu se ti přiznám. Ale přísahej, že to zůstane jen mezi námi! My všichni tady ji máme moc rádi. Vážíme si jí. Máme ji mnohem raději než Janu z Rožmberka. Ta by nás jen sekýrovala. Ale Johanka ne. Když nějakého bratra něco trápí, vždy ho vyslechne. A je tak zbožná. Jsem přesvědčený, že božím záměrem je, aby svůj život dožila tady, v našem klášteře.“

„Ne!“ zarazil ho nesmlouvavě Martin ze Stvolna. „Před chvílí mi dal Bůh znamení. Chce, aby se Johanka vrátila mezi ostatní křesťany. Chce, aby mi zase stála po boku jako milující a věrná manželka.“

„Zůstaň, pokud chceš,“ pokrčil odměřeně rameny převor. „Budu o tom informovat bratra opata.“

4.

Odpoledne se Martin ze Stvolna usadil na špalku pod dřevěným přístřeškem a až do večerní mše zpíval a hrál. Vybíral jen takové písně, které Johanka znala a které mívala ráda. Většinu z nich složil on. S přivřenýma očima se oddal hudbě a vzpomínkám. Občas zvedl hlavu a zadíval se na úzké okno s dřevěnou okenicí, ale Johančinu tvář v něm ani jednou nezahlédl. Vůbec si nebyl jistý, zda ho slyší. Jenže to mu nevadilo. Pokud ji má zachránit, pak si byl jistý, že tohle je jediná cesta. Musí být trpělivý.

Po večerní mši si ho zavolal převor. Měl přísně sevřené rty a vypadal ještě hubenější než obvykle. Sotva Martin ze Stvolna vstoupil do místnosti pro hosty, převor nazlobeně začal: „Ty snad netušíš, bratře, že právě začal padesátidenní půst, kterým chtějí všichni upřímní křesťané vzpomenout utrpení Ježíše Krista ukřižovaného? A že během půstu je zakázáno zpívat, hrát, tancovat a smát se?“

Martin ze Stvolna se mu pokusil vysvětlit, že to, co dělá, není nic bezbožného, ale právě naopak, je to bohulibý skutek, kterým chce zachránit nemocnou duši poctivé křesťanky. Ale převor ho ani nenechal domluvit. Zlostně začal kázat, že mluví sice hezky, ale aby nezapomněl, že tady není na univerzitě a nevedou disputaci o teologii. Je v cisterciáckém klášteře a tady rozhoduje opat, co je a není správné. A bratr opat lpí na dodržování všech řádových příkazů a liturgických zásad. Pokud by je Martin ze Stvolna ve zdech kláštera nadále svévolně porušoval, vykáže ho ze špitálu pryč.

„Vám snad na Johance nezáleží? Vy nechcete, aby se její duše uzdravila? To, co říkáte, není ani křesťanské, ani spravedlivé,“ ohradil se chabě Martin ze Stvolna.

„Nám záleží především na Kristovi,“ odpověděl důstojně převor, požehnal mu a odešel.

Ještě než Martin ze Stvolna přešel nádvoří ke špitálu, věděl, že neustoupí. Měl v životě jen dvě skutečné lásky – Johanku a hudbu. A oboje mu chtěli vzít. Vstoupil do ponuré kamenné budovy a usadil se na kraj svého lůžka u dveří. V rozlehlé opuštěné místnosti byla syrová zima. Byl tu sám a nikoho jeho pocity a starosti nezajímaly. Prázdný byl i stůl. Zřejmě nedopatřením mu konvrš Drvota zapomněl donést večeři. Anebo mu to převor zakázal. Jako trest a připomínku, že je půst a měl by se kát. Kolikrát v životě už Martin ze Stvolna hladověl. Přesto ho žádný půst neudělal lepším.

Stmívalo se a ve špitálním sále byla skoro tma. Lehl si a pečlivě se zabalil do hrubé houně. Ve chvíli, kdy se pod přikrývkou trochu zahřál, se otevřely dveře. Do místnosti vniklo slabé mihotavé světlo svíce. Vzápětí se objevila drobná dívka. V jedné ruce nesla hořící voskovici a ve druhé proutěný košík. Postavila ho na stůl a rychle z něj vyndala misku s kaší, dvě placky a džbánek s ječným ležákem. Do nízkého dřevěného svícnu upevnila svíčku. Pak zamířila k němu a posadila se na kraj lůžka.

Martin ze Stvolna si vzpomněl, že tuhle dívku zná. Zahlédl ji při oslavách masopustu v předklášteří. Na flétnu doprovázela hudebníka s fidulou.

„Drvota mi dovolil, abych vám dneska donesla večeři já,“ řekla pevně. Vůbec se neostýchala, zvědavě si ho prohlížela, a když se jí zadíval do tváře, očima neuhnula. Měla příjemný, naivní a trochu jednoduchý výraz, ale hloupá zřejmě nebyla.

Martin ze Stvolna přikývl, ale protože se mu nechtělo vylézt z tepla, optal se, zda by mu jídlo nedonesla na lůžko.

„Jestli chcete, budu vás krmit,“ navrhla ochotně a vyskočila. Vrátila se s miskou, dřevěnou lžící z ní nabrala pořádné sousto. Martin ze Stvolna se posadil, ale přikrývku odhrnul jen tolik, aby si od ní mohl vzít misku. Přitom se rozpačitě bránil: „Copak jsem dítě?“

„Ale mně to nevadí,“ vykládala ochotně a doběhla ještě pro džbánek s pivem.

„Proč jsi sem přišla?“

„Chtěla bych zpívat a hrát. Můj otec mne naučil jen to, co umím. Ale moc toho není, já to dobře vím. Hraju na flétnu, umím na fidulu a zpívám. Ale proti vám je to nic. Slyšela jsem, že tu zůstanete ještě pár dní. Nebojte se, já se umím odvděčit… Jestli chcete, můžeme se spolu milovat.“

Než se stačil Martin ze Stvolna ohradit, shodila dlouhé splývavé šaty, které na sobě měla. S potěšením zjistil, že postavu má pěknou a ve skutečnosti je zřejmě starší, než kolik hádal podle obličeje. Byla už dospělá.

Nedovolil jí vklouznout na lůžko a přísně ji napomenul: „Hned se zase oblékni. Jsme v klášteře a je doba půstu.“

„Takže vy mě nebudete učit?“ povzdechla si a rychle si zase košili navlékla. Nepatrně přitom drkotala zuby. V místnosti se po setmění ještě víc ochladilo.

„Třeba ano,“ pokrčil nerozhodně rameny.

Zatleskala rukama a dodala, že ji může mít, kdykoli si řekne. „Nebojte se,“ vykládala ochotně. „Už nejsem panna. Dávno ne… U nás se říká, že ta, která zůstane pannou až do svatby, nestojí za nic, jinak by si ji už nějaký mládenec vzal. Já už jich měla spoustu. Ale teď budu k dispozici jen vám. Vím, co se sluší.“

„Víš, co by se slušelo?“ zarazil ji přísně. Mluvila tak dychtivě, že se ani nezlobil. „Vyhrnout ti suknici a nařezat. Takhle se chová poddaná kláštera?“

„Nejsem poddaná cisterciáků,“ ohradila se hned. „Jsem svobodná, stejně jako můj otec. Tak vám by se líbilo, kdybych si vyhrnula suknici a vy mi mohl nařezat? Prý se to některým mužům líbí… Slyšela jsem, že tohle má rád farář v Zátoni. Vyprávěla mi to neteř tamního mlynáře. Ale já to ještě nezkoušela. U nás ve vesnici mne prostě položí na zem a…“

Martin ze Stvolna ji nechal, aby mluvila, měl hlad a hltal kaši. Nakonec ji přece jen okřikl. „Tak a dost! Kdo chce umět hrát, nesmí se nechat položit na zem od každého, kdo projde kolem. Být hudebníkem znamená mít hrdost, rozumíš?“

Přikývla, ale bylo zřejmé, že vůbec nechápe, o čem je řeč.

„Ještě si to rozmyslím,“ řekl Martin ze Stvolna a ostentativně zívl, aby zdůraznil, že je čas, aby odešla.

„Jmenuji se Elška,“ oznámila trochu zaraženě. Představovala si to jinak. Shodila střevíce, lehla si na široké lůžko vedle něj a rychle vklouzla pod přikrývku.

„Já tě tu nechci!“ doopravdy se rozzlobil Martin ze Stvolna.

„Přespat tu snad mohu? Venku už je noc a pořádná zima. A klášterní brána je zavřená. Kam bych šla?“

„Tak si lehni na jiné lůžko!“

„Když budeme spolu, nebude nám taková zima,“ bránila své místo. Pak si povzdechla: „Jasně, nic mne učit nebudete, protože se vám nelíbím.“

Přelezla přes uličku na vedlejší lůžko, ale pokradmu ho sledovala. Martin ze Stvolna dojedl kaši a sáhl po plackách.

„Tys jedla?“ optal se mrzutě.

„Ne, ale to jídlo je pro vás,“ odpověděla rychle. Jednu placku jí podal, druhou sám začal žvýkat. Pak si lehl na bok a otočil se k ní zády. Usnul skoro hned.

Zdálo se mu o Johance. Ve snu bylo léto a seděli na louce. Drželi se za ruce a poslouchali zpěv ptáků. Vzbudil ho vzdálený hlas zvonu svolávající na matutinu. Byla ještě tma. Vedle něj ležela Elška. Objímala ho a její tělo bylo teplé a vláčné. Odsunul dívčinu paži a vstal.

Zamířil do chrámu. Stihl to včas. Prostor před oltářem byl dosud prázdný. Postavil se ke mříži a čekal. Tentokrát se Johanka objevila mezi prvními. Když procházela kolem, zastavila se a chvíli si ho prohlížela. V jejích očích četl zoufalou touhu vzpomenout si. Teprve když kolem prošel poslední cisterciácký řeholník a dveře do chodby za sebou s dutým úderem přirazil, vydala se k houfu klečících mnichů. Ale ještě jednou se ohlédla.

Po snídani sebral Martin ze Stvolna loutnu a opustil špitál. Převor včera jasně prohlásil, že v klášteře hrát nesmí. Usadil se mimo areál kláštera u cesty kolem hradeb, přímo proti oknu Johančiny cely. Foukal studený vítr a chvílemi drobně mrholilo. Přehodil přes sebe široký plášť a dal se do hry. Právě hrál druhou písničku, když zahlédl za okenicí mihnout se dívčí tvář.

Před polednem vítr zesílil, ale Martin ze Stvolna se z místa u hradeb nehnul. Zpíval a hrál, jako by nevnímal čas. Přesně ve chvíli, kdy začal z věže klášterního chrámu odbíjet zvon poledne, se na cestě z předklášteří objevila Elška. Přes hlavu a ramena měla přehozený starý pytel, který byl na jedné straně rozpáraný a tvořil tak širokou kapuci. Přes rameno měla přehozenou brašnu pletenou z lýčí. V rukách držela baňatý hliněný hrnec zakrytý velikou poklicí, která ho značně přesahovala, takže to vypadalo, jako by nesla obrovskou houbu. Kráčela velice opatrně, a když došla k Martinovi, hrnec postavila na zem a oddechla si.

„Nesu polévku,“ vysvětlovala a přitom se usmívala. „Hrnec je skoro po okraj plný a já si řekla, že jestli ani kapka neukápne na zem, tak mne vezmete do učení. A povedlo se.“

Zvedla poklici a okamžitě to zavonělo. Polévka byla hustá a plavaly v ní kusy zeleniny a dokonce i masa. Z brašny vytáhla dřevěnou lžíci, kterou otřela o rukáv, a podala ji Martinovi. Pak vylovila krajíc chleba, rozlomila ho a větší kus mu nabídla. Přidřepla si vedle něj na bobek. „Mám jenom jednu lžíci,“ vysvětlovala. „Až budete mít dost, tak si trochu vezmu taky já. Jen jezte, polévky je dost.“

„Ta polévka je z klášterní kuchyně?“

„To by v ní nebylo maso. Uvařila jsem ji já sama. Pro vás.“

Martin ze Stvolna se dal s těžkým srdcem do jídla. Věděl, že s touhle dívkou budou ještě problémy. Ale měl veliký hlad. Správně by si od ní jídlo vzít neměl, zvláště pokud nebylo z kláštera. Jenže nerad zarmucoval dívky bez příčiny. Moc dobře ovšem věděl, že každý takovýhle vstřícný krok je tichým souhlasem k tomu, aby mu dívka nabídla víc. A že by bylo nezdvořilé přijmout jen jídlo a odmítnout to ostatní. Mnohokrát se o téhle staré pravdě přesvědčil. Jenže život už byl takový a on si musel poctivě přiznat, že často rád podléhal nátlaku žen. Zvláště pokud se jednalo o mladou a hezkou dívku.

V tuhle chvíli ovšem ničemu z toho nepřikládal žádný význam a nechtěl ani domýšlet důsledky. Měl hlad, až se mu prázdný žaludek svíral v křečích. S dobrým jídlem to bylo jako s milováním. Když měl muž hlad a dostal chuť, šel obvykle rozum stranou.

„Chutná vám? To je dobře… Tak co, budete mě učit?“

„Zkusím to,“ přikývl neurčitě. „Ale jenom hrát a zpívat, nic víc! Jasné?“

„A co víc byste mě chtěl ještě učit?“ opáčila a obrátila k němu pohled. Oči měla velké a zářily jako louka po dešti. Jejich hloubku zdůrazňovaly souměrné oblouky tmavého obočí. Ty oči se provokativně smály. „Pokud jste měl na mysli milování, urozený pane, tak to mě učit nemusíte, to už přece dávno umím. Možná bych spíš mohla učit já vás. Na oplátku!“

„Co umím, to mi stačí. A u toho zůstane. Budu tě učit hrát, pokud máš ovšem talent. Ještě jsi mi nic nepředvedla.“

„Hrála jsem přece během masopustu.“

„Mluvíš o tom pištění? Tak na to rychle zapomeň. Pokud chceš hrát skutečnou hudbu, musíš na to jinak. Zkusíme to, ale nejdřív mi něco slib. Nebudeš se pokoušet svést mě. A kdybych si náhodou já sám k tobě něco dovoloval, tak mě rezolutně odmítneš. Jestliže tohle porušíš, je konec s výukou! Platí?“

Pokrčila rameny a stiskla rty. Byla zjevně trochu zmatená, protože podobný způsob rozhovoru byl na hranici toho, co byla schopná pochopit. Vzala si zpátky svou lžíci a rychle snědla trochu polévky. Bylo však zřejmé, že usilovně přemýšlí. Pak se na Martina znovu obrátila: „Ale co z toho tedy budete mít?“

„Co? Radost z hudby. A radost z toho, že mohu své umění dávat jiným.“

„Aha…,“ přikývla. Netroufla si poznamenat, že i ona dává ráda své umění jiným. V hlavě se jí klubala znepokojivá myšlenka, že to je zřejmě něco jiného. Rozhodla se, že o tom bude přemýšlet.

Dojedli polévku a Elška postavila hrnec opatrně stranou, aby ho náhodou nerozbili. Stále drobně poprchávalo, po nebi se honily šedavé mraky a vítr se v nárazech neustále vracel. Proto si sedli těsně vedle sebe a zahalili se do širokého Martinova pláště. Martin položil Elšce loutnu do klína a rukou vedl dívčiny prsty, aby jí ukázal, jak správně struny stisknout. Zpočátku jí to moc nešlo. Za chvíli měla bříška prstů otlačená, ale skončit nechtěla.

„Hrát na loutnu není všechno. Pokud chceš být dobrou hudebnicí, musíš se naučit i jiné věci,“ vykládal trochu nedůtklivě. Loutnu jí vzal a pečlivě zabalil do kusu starého sukna. Pak Elšku požádal, aby něco zazpívala. I když špatně intonovala, poznal okamžitě, že hlas má pěkný, jen s ním neumí zacházet. Až do večera pak cvičili a nakonec naučil Elšku jednu ze svých jednodušších písní.

Během výuky měl dojem, že v okně kláštera několikrát zahlédl mihnout se Johančinu tvář.

„Je čas skončit,“ oznámil, když se začalo šeřit.

„Jejda, to to uteklo,“ povzdechla si. „Budeme zítra pokračovat?“

„Proč ne?“ souhlasil a vstal. Elška zvedla prázdný hrnec, pak se k němu naklonila a políbila ho. I když se snažila o zdrženlivost, dotek jejích rtů v sobě mnoho cudného neměl. Neuměla líbat se sevřenými rty jako řeholníci, když si dávali symbolické bratrské políbení. Líbala naplno a s vášnivou dychtivostí. Pak se otočila a rozběhla se k předklášteří. Martin ze Stvolna chvíli sledoval její pružnou a štíhlou postavu. Elška patřila k těm dívkám, které přitahovaly oči mužů i při pohledu zezadu. A v jejím případě možná ještě víc.

Pak se těsněji zahalil do pláště, ukryl pod něj loutnu a zamířil po cestě podél neomítnuté kamenné hradby k bráně vyšebrodského kláštera. Sotva se ocitl pod masivní klenbou průjezdu, zastavil ho fortnýř. „Počkej tu, bratře,“ oznámil důležitě. „Náš převor chce s tebou hovořit.“

Martin ze Stvolna si sedl na kamennou lavici ve výklenku, opřel se zády o stěnu a zavřel oči. Věděl, že převorovi vždycky trvá dlouho, než se objeví. A on byl pořádně utahaný, protože ráno vstal na matutinu ještě před svítáním a pak už neusnul. Na jeho lůžku spala Elška a Martin sám měl o čem přemýšlet. Teď se mu chvíle klidu hodila. Jenže sotva začal dřímat, objevil se hubený převor.

„Jak ses mohl něčeho takového opovážit?“ křičel na něj zlostně už z dálky.

„Splnil jsem jen to, co jste si přál,“ opáčil pevně. „Zakázal jste mi hrát v klášteře. Proto jsem byl celý den venku.“

„Je půst! Je bezbožné hrát kdekoli.“

„Bezbožné by bylo, pokud bych hrál k rozpustilé či dokonce necudné zábavě,“ bránil se Martin ze Stvolna. „Ale já byl sám. Hrál jsem před hradbami nikoli proto, abych podporoval hřích, ale právě naopak, abych se před ním chránil. Skládal jsem zbožné písně k oslavě boží.“

„Ani skládat není během půstu dovoleno! Bez ohledu na to, co skládáš.“

„To se mýlíte, vznešený převore,“ vrtěl hlavou Martin ze Stvolna. „V pojednání o hudbě, jehož autorem není nikdo jiný než svatý Řehoř Veliký, jeden ze čtyř oficiálně uznávaných velkých učitelů církve, se píše, že skládal v čase velikonočním písně k oslavě Ježíše Krista. A na jiném místě píše, že modlitbu může nahradit zbožná píseň.“

„Ten spis v naší bibliotéce nemáme,“ pokrčil lhostejně rameny hubený převor. „A tak jen opakuji to, co nařizuje náš vznešený opat. Pokud se ještě jednou opovážíš zpívat, vykážeme tě z kláštera.“

Martin ze Stvolna na to nic neřekl. Zvedl se a zamířil do špitálu. Pečlivě uložil loutnu do koženého vaku a teprve pak si všiml, že lůžko na opačném konci místnosti je obsazené. Někdo tam ležel zachumlaný až po bradu a tiše oddechoval. Po špičkách se chtěl vytratit, ale zastavil ho hlas, v němž byl znát cizí přízvuk: „Počkej! Ty jsi ten rytíř, co tak krásně zpívá?“

„A kdo jsi ty?“

„Malíř. Jsem z Florencie. Jmenuji se Amadeo di Tullimariene. Dneska jsem přicestoval. Budu tu malovat oltář. Napijeme se spolu?“

„Za chvíli začíná večerní mše.“

„Smůla… Tak po mši,“ navrhl malíř, vstal a protáhl se. Byl menší postavy, zavalitý a na hlavě měl řídký chomáč hnědých vlasů. Obličej měl široký a v očích uhýbavý neklid. Byl to na první pohled samolibý a ne zrovna seriózní muž. Jako většina vlašských umělců. „Počkej na mě, půjdu také na mši. Aby řeholníci neřekli, že jsem kacíř. Jen si ještě něco zařídím. Ukážeš mi cestu.“

„Tu najdeš i beze mě,“ ušklíbl se Martin ze Stvolna. Nechtěl zmeškat Johanku a navíc se mu malířovo povýšené vystupování příliš nelíbilo. „Stačí vyjít před špitál. Přejdeš nádvoří a chrám máš přímo před sebou. Předpokládám, že ho nemineš.“ Trochu toporně se uklonil a odběhl. Amadeo zlostně zaklel a pak si lehl zpět na lůžko, zabalil se do pokrývky a za chvíli znovu usnul.

Martin ze Stvolna pospíchal do chrámu. Postavil se na své místo u mříže a čekal. Johanka se objevila až za hodnou chvíli. Tentokrát se nejen zastavila, ale chvíli jako by váhala. Pak zamířila přímo k němu.

„Kdo jsi?“ optala se. V jejím hlase zněla váhavá nejistota.

„Rytíř, který umí zpívat a hrát,“ vyhnul se přímé odpovědi.

Nepatrně se usmála, přikývla a pak se vydala k oltáři. Když po mši odcházela, znovu se u mříže zastavila a řekla: „Bůh ti žehnej. Bylo to moc pěkné. Budeš zítra hrát zase?“

Když se Martin ze Stvolna vrátil do špitálu, na jeho lůžku seděla Elška. Jednou rukou chránila hrnec s kaší a druhou odstrkovala malíře Amadea, který se střídavě snažil vzít jí hrnec anebo se jí dostat pod suknici.

„To by snad stačilo!“ utrhl se na něj zlostně Martin ze Stvolna a výhrůžně položil ruku na jílec meče.

„Křesťanské je rozdělit se,“ ušklíbl se vlašský malíř. „Pokud vím, v klášteře máš svou zákonitou ženu. Vezmi si kaši a nech mi tu holku.“

Martin ze Stvolna si ho nevšímal. Posadil se vedle Elšky a rukou ji majetnicky objal kolem ramen. Přivoněl ke kaši a pochválil ji, že skvěle voní a určitě ji vařila ona. Malíř Amadeo ještě chvíli rozpačitě přešlapoval poblíž, ale pak se s bručením otočil a šel si lehnout na své místo.

„Ještě že jste přišel. Akorát včas. Už jsem myslela, že mu budu muset dovolit, aby mne pomiloval. Vyhrožoval, že jinak sní tu kaši.“

„A tys ji samozřejmě chtěla zachránit pro mě,“ zasmál se Martin uvolněně. Bylo to zvláštní, ale kdykoli se ocitl vedle dívky, jako byla tahle, rozuměl si s ní.

„Další kaši bych už dneska večer nesehnala,“ vysvětlovala. Počkala, až se Martin ze Stvolna nají, a pak si s naprostou samozřejmostí lehla k němu pod pokrývku.

„Ještě není tak pozdě. Klášterní brána je otevřená,“ upozornil ji přísně.

„No a? Jasně jste řekl, že mne nechcete. A já slíbila, že vás nechám na pokoji. Tak proč bych tu nemohla zůstat? Spí se tu mnohem lépe než doma. Ráno vám přinesu snídani.“ Pak ho políbila na tvář, otočila se k němu zády a skoro hned usnula.

Každou noc pořádně mrzlo a ve dvou bylo pod pokrývkou opravdu mnohem příjemněji. Martin ze Stvolna se k ní přitiskl, ale usnout nemohl. Uvažoval, co dál. Bylo zřejmé, že to s Johankou vzal za správný konec. Teď musel být trpělivý. Jenže přesně to, co mohlo vyléčit její duši, dělat nesměl. Měl na vybranou, ovšem jak už to tak z nějakého záhadného důvodu bylo v životě křesťana, obě možnosti byly špatné. Menším zlem bylo, že ho vyženou z kláštera. Zítra bude zase zpívat a hrát. K tomu se vlastně ani příliš dlouho rozhodovat nemusel. Hned jak Johanku v chrámu zahlédl, věděl, že bude pokračovat. Pomalu se ho zmocňovala malátná ospalost. Přitiskl se těsněji k Elšce a spokojeně vnímal její pružné tělo. Pak usnul.

5.

Na ranní matutinu doběhl Martin ze Stvolna pozdě, protože zaspal. Mše už pomalu končila. Když se zadýchaně opřel o mříž, zjistil, že Johanka stojí na svém místě poblíž houfu cisterciáků, má sepjaté ruce, ale nemodlí se. Zaraženě se neustále ohlížela za sebe do šera. Když se objevil za mříží, usmála se. Po mši se u něj zastavila a s výčitkou v hlase řekla: „Už jsem se bála, že jste někam zmizel. Víte, co je zvláštní? Já ty vaše písničky znám.“

„Třeba vám je někdo zpíval, než jste vstoupila do kláštera,“ navrhl opatrně.

Rezolutně zavrtěla hlavou, až se jí loktuše svezla a odhalila černé kudrnaté vlasy. Chvatně ji rozvázala, pak si ji přehodila přes hlavu a znovu pečlivě ovinula a zavázala. „Mýlíte se, rytíři. Nikdo mi je nemohl zpívat. Vždycky jsem žila jen tady, v klášteře.“ Pak se otočila a rozběhla se ke dveřím do klauzury. Utíkala, jako by se něčeho polekala. Ani se neohlédla a zmizela v šeru chodby.

Martin ze Stvolna se vrátil do špitálu, protože byla ještě téměř noc. Byla mu zima. Vklouzl pod pokrývku, tam bylo mnohem příjemněji než v chrámu. Ospalá Elška ho objala, ale ani neotevřela oči. Nechal ji a představoval si, že v jeho náruči spí Johanka. Když znovu otevřel oči, byl už den a byl pod pokrývkou sám. Prázdné bylo i lůžko vlašského malíře Amadea.

Oblékl se, zvedl loutnu a zamířil ven. Sotva se objevil na nádvoří, vyběhla z čeledníku Elška a mávala na něj, aby šel k ní. „Dneska navařili pro čeleď skvělou jahelnou kaši. Rychle, dokud ještě něco v kotli zbývá.“

„Tvá byla lepší,“ řekl Martin ze Stvolna, když dojedl svou misku. „Jdeme.“

Vyšli z kláštera a zastavili se u hradeb na místě, kde hráli včera. „Sedni si,“ poručil Martin ze Stvolna Elšce. „A chvíli jen poslouchej. Teď budu hrát pro svou ženu.“

Byla sice zima, ale obloha se vyjasnila, mraky zmizely a za hřebenem zalesněných kopců pomalu vycházelo slunce. Martin ze Stvolna přivřel oči a začal hrát. Sám nevěděl proč, vybavila se mu píseň o dívce, která utekla od rodičů, ale milenec ji zradil. Žalem se proměnila ve strom, v jehož koruně zněl nářek nad zradou. Dívčin milenec jednou kráčel kolem stromu a poznal, že to je jeho bývalá láska. Zůstal, každý den strom zaléval svými slzami a láskyplně ho objímal, až se i on proměnil v břečťan, kterým strom obrostl až do koruny. Od té doby strom nenaříkal, ale zpíval nádhernou melodii o věčné lásce.

„To je píseň o vás? A o vaší ženě?“ optala se tiše Elška, když skončil. V očích měla slzy.

„Ano a ne,“ odpověděl překvapeně. Napadlo ho, že většina písní, které složil, je vlastně o něm a o ženách, které miloval. O lásce, kterou neustále hledá, nalézá a ztrácí, ale o kterou přesto bojuje dál. Zvedl pohled. Byl si jistý, že v okně kláštera zahlédl Johančinu tvář.

„Svou ženu jsem nezradil,“ řekl o něco pevněji. „Nás dva zradil Bůh.“

„Nerouhejte se,“ vykřikla poděšeně a pokřižovala se. „Co jste své ženě udělal, že vás opustila a vstoupila do kláštera?“

„Tomu bys nerozuměla,“ mávl rozmrzele rukou. Nemusel se zpovídat, zvláště jí ne. Přesto pokračoval: „Ujišťuji tě, že mne neopustila. A stejně tak není o své vůli v klášteře. Unesli ji a zavřeli ji tam. Pokud by se náhodou stalo… neříkám, že se to stane, ale kdyby… kdybych ji musel unést, pomohla bys mi?“

„Pokud byste mne za to dál učil zpívat a hrát, proč ne? Poslechněte, všechno si pamatuji,“ opáčila bezstarostně a začala zpívat píseň, kterou ji naučil. S překvapením si všiml, že ji zpívá lépe než včera. Elška se zřejmě pro hudbu narodila. Potěšilo ho to, ale současně vyvolalo trochu obav. Kdykoli se setkal se zajímavou ženou, vždy se ptal sám sebe, proč se jejich cesty zkřížily. A zda to je vůle boží, nebo v tom má prsty zlomyslný ďábel. Pokud mu osud přivedl do cesty mladou a hezkou dívku, obvykle se klonil k té druhé možnosti. Zvláště dnes, kdy se celým svým srdcem upínal k oknu, za nímž žila Johanka.

S Elškou cvičil až do odpoledne. Chvíli ji učil jednoduché akordy, chvíli zpěv a chvíli sám zpíval a hrál. Když se vrátil do kláštera, našel své věci sbalené do vaku a položené na lavičce vedle vchodu do špitálu. Fortnýř mu oznámil, že se jeho pobyt ve Vyšším Brodě skončil. Ještě před soumrakem klášterní špitál opustil. Ze stáje také odvedl svého koně.

„Vzala bych vás na noc k nám domů,“ řekla Elška, když pochopila, co se stalo. „Jenže máme jen jednu jizbu a je nás tam osm. Jsme sice svobodní, ale chudí. Ale jestli chcete, tak můžeme jít k Merckelovi. To je sedlák na horním konci předklášteří. Má velký statek, a když se s ním vyspím, nechá tam i vás. A určitě nám oběma dá ještě najíst. Je vdovec a je moc hodný.“

„Půjdeme do šenku. Nějaké peníze mám,“ odmítl to Martin ze Stvolna. „V šenku mají stáj pro mého koně. Jestli chceš, můžeš jít se mnou.“

„Vy chcete za nocleh platit?“ vyděsila se upřímně. „Pojďte k Merckelovi. Mně to vadit nebude a vy ušetříte.“

„Něco jsem ti řekl,“ připomněl jí přísně. Zvedl vak se svými věcmi a zamířil klenutým průchodem brány na cestu před hradbami. Elška kráčela vedle něj a uctivě poslouchala, jak ji kárá: „Co jsem tě učil? Krásné písně tě budou napadat jen tehdy, pokud se budeš cítit svobodná a pokud bude tvá duše čistá. Nemusíš být šťastná, o tom hudba není. Spoustu krásných písní jsem složil, když mi někdo ublížil. Ale musíš zůstat nezávislá. Písně se zpívají se zvednutou hlavou.“

Přikývla a mlčka ho následovala. Vraštila obočí, jak se usilovně snažila pochopit, co jí vlastně vytýká. Vždyť to myslela dobře.

Martin ze Stvolna se domluvil se šenkýřem rychle. Najal malou komůrku v podstřeší za pár stříbrňáků a příslib, že občas večer zahraje v šenku jeho hostům. Vak a loutnu uložil pod lůžko a pak šenk opustil.

Podél řeky pospíchal zpět do kláštera na večerní bohoslužbu. Postavil se k mříži a čekal.

Ještě než se ozval zvon, který svolával věřící na večerní vigilie, objevila se ve dveřích Johanka. S naprostou samozřejmostí zamířila rovnou k němu. Zdrženlivě se usmála a řekla, že mu děkuje. Pak se odmlčela, ale zůstala. Dívala se na něj a rozpačitě si mnula ruce.

„Já ti také děkuji,“ řekl Martin ze Stvolna měkce. „Děkuji ti, že mou hudbu posloucháš. Prosím, poslouchej ji.“

Roztržitě přikývla. Polkla a pak se rozhodla. „Chtěla jsem se vás na něco zeptat. Ta dívka, která zpívá s vámi, to je vaše manželka?“

„Ne!“ ohradil se a zděšeně se pokřižoval. „Bůh chraň! Je odtud z vesnice, jen ji učím.“

Přikývla, otočila se a beze spěchu zamířila k oltáři. Když po mši odcházela, zašla k mříži a popřála mu dobrou noc. „Tak zase zítra,“ dodala ještě a zmizela.

„Bratr fortnýř ti nevyřídil, že máš klášter opustit?“ pokáral Martina ze Stvolna hubený převor, který na něj čekal u východu z chrámu.

„Vyřídil a já samozřejmě poslechl. Nespím pod vaší střechou, nejím jídlo z vašeho kotle. Ale velebit Boha ve vašem chrámu jistě mohu, jako každý poctivý křesťan.“

„Takže ty chceš zůstat? A chceš se i nadále protivit svaté matce církvi a porušovat důstojnost půstu?“

„Jsem svobodný a navíc urozený člověk. Pokud bych provedl něco, co by si zasloužilo trest, pak mohu být potrestán jedině se svolením našeho milostivého krále Karla IV.,“ upozornil Martin ze Stvolna a dával si záležet, aby hovořil sebejistě a pevně. „Neprotivím se církvi, copak jste nedostali list pražského arcibiskupa Arnošta z Pardubic? Plním jen poslání, které na má bedra uložil Bůh. A vy to moc dobře víte. Řekl jste mi, že všichni tady v klášteře máte Johanku rádi. Pokud vám na ní záleží, jistě jste si všimli, že se začala usmívat.“

„Nemíním se s tebou přít. A zvláště ne tady na schodech,“ zabručel upjatě převor a zvedl svůj hubený prst. „Ale pamatuj si, že o tom, co je a není poslání boží, rozhoduje svatá matka církev, ne ty! Je velmi těsná hranice mezi blahoslavením svatého mučednictví a upálením pro kacířství. Ty jsi už jednou stanul před inkvizičním tribunálem,“ pokračoval převor a v jeho hlase se nedala nepostřehnout výhrůžka. „Měj se na pozoru! Podruhé by ti už nikdo nepomohl. Buď s Bohem!“

Martin ze Stvolna přikývl a opustil klášter. Když se vrátil do šenku, Elška už ležela na lůžku v podkrovní komůrce. Vyskočila a křesadlem zapálila voskovici na stole. Byla nahá. „Vyprala jsem si šaty, teď se suší dole u pece. Ráno si je zase obléknu,“ vysvětlovala. Když si všimla, že si ji prohlíží, rychle skočila zpět a zakryla se přikrývkou. Přitom se začala rozpačitě omlouvat, že jiné šaty nemá. Dosud ji nikdy nenapadlo, aby svou nahotu skrývala. Nechápala, co se to s ní děje, ale poprvé v životě se před nějakým mužem styděla.

„Nechcete, abych vám ty vaše vyprala taky?“ optala se, aby to zamluvila, ale skoro hned si uvědomila, že to je ještě hloupější, než když před ním běhala nahá.

„Stačí zítra. Mám se do čeho převléknout,“ odpověděl, jako by si nevšiml jejích rozpaků.

„Půjdete v noci zase na mši?“ řekla a odsunula se ke stěně. Když si lehl, dávala pečlivě pozor, aby se ho nedotýkala.

„Chtěl bych. Ale bojím se, že mě zvon nevzbudí. Jsme přece jen pořádný kus od kláštera, dobře sem slyšet nebude,“ povzdechl si ustaraně.

V noci Martina vzbudila Elška. Do komůrky tlumeně z dálky doléhal hlas zvonu. „Je čas, pane,“ řekla unaveným hlasem a zívla. Martin ze Stvolna ji podezíral, že kvůli němu snad vůbec nespala. Poděkoval jí a odešel. Ještě než dozněly jeho kroky na rozvrzaných dřevěných schodech dolů do šenku, Elška usnula.

V chrámu vládla ospalá únava. Byla první postní neděle. Johanka se objevila na poslední chvíli v doprovodu jednoho z cisterciáků. Řeholník ji popoháněl, aby se nezdržovala, a odvedl ji rovnou k oltáři. Teprve když tichá bohoslužba začala, vrhla pohled k mříži. Také po mši doprovázel Johanku onen cisterciák. Když se chtěla zastavit u mříže, přísně ji napomenul a sám postrkoval k východu do klauzury. Pokorně sklonila hlavu a poslechla. Nebyla zvyklá odporovat. Ani dříve, když žila s Martinem. Cítil, že mu vlhnou oči. Neznal hodnější ženu, než byla jeho Johanka.

Skoro až do šenku běžel. Cesta se do předklášteří mírně svažovala a přituhlo, chtěl být co nejdříve v teple pod přikrývkou. Vklouzl do podkrovní komůrky, ani nerozsvěcel svíci. Cítil, že se zpotil, proto shodil šaty a po hmatu našel svou druhou košili. Přetáhl ji přes hlavu a vklouzl na lůžko. Elška tiše oddechovala, letmo o ni ve tmě zavadil. Byla nádherně teplá. Opatrně se k ní přivinul a rychle usnul.

Následující dva dny strávil u hradeb pod oknem Johančiny cely. Hrál a zpíval, ale s Johankou už nepromluvil. Do chrámu ji vždy doprovázel postarší řeholník a dával pozor, aby se ani jednou nepřiblížila k mříži, za kterou stával on. Během mše Johanka ovšem nesledovala celebrujícího kněze, nýbrž měla celou dobu pohled obrácený k němu. Snažil se v jejích očích číst, co si myslí a zda se jí vrací paměť. Občas se usmívala, ale víc než letmý záchvěv štěstí v její tváři nenacházel. Zachytil však také přísný a vyčítavý pohled hubeného převora, který Johanku neustále sledoval a bylo zřejmé, jak velice mu vadí, že se nevěnuje bohoslužbě.

Ve středu ráno po první postní neděli vyhledal Martina ze Stvolna šenkýř. Rozhodil bezmocně rukama a omlouval se, že se nedá nic jiného dělat, ale během dneška se musí Martin z podstřešní komůrky vystěhovat.

„Máš snad jiného hosta?“ rozzlobil se.

„To ne,“ krčil rozpačitě rameny šenkýř. „Z kláštera nařídili. Jsem poddaný cisterciáků, musím je poslechnout. A šenk je jejich. Je mi to doopravdy líto, věřte mi. Ze srdce vám přeji, aby se vám všechno povedlo. Ale nic ve zlém, takhle řeholníky provokovat, to není moudré. Řád je velice mocný. Opat už je starý a do ničeho nezasahuje, všechno řídí převor. A ten se umí pomstít, když ho někdo z poddaných neposlechne. Viděl jsem to. Radím vám dobře, odjeďte, urozený pane.“

„Možná bychom se k nám domů přece jen nějak vešli,“ nabídla ochotně Elška, když jí pověděl, že je z šenku vyhodili. Už nenavrhovala, aby to zkusili u sedláka Merckela.

„Proč ještě přidělávat starosti tvým rodičům?“ odmítl to hned. „Aby se jim cisterciáci kvůli mně mstili? Ne!“

„Takže odejdeme?“

„Chtěla jsi snad říci, zda já odejdu!“

„Jsem přece váš žák,“ protestovala okamžitě. „A jsem svobodný člověk. Nemůžete mi zakázat, abych vás doprovázela. Rodinu tu nemám a otec je rád, že bude živit o jeden krk míň. Už jsem mu řekla, že s vámi na jaře odejdu. Jen jsem netušila, že to bude tak brzy. Ale… co bude s vaší ženou?“

Pokrčil rameny a požádal ji, zda by někde nesehnala misku horké polévky, protože na prázdný žaludek se špatně přemýšlí. Pak zamířil pod okno Johančiny cely. Vytáhl loutnu a začal hrát. Tentokrát nejen pro ni. Hudba mu často dokázala pomoci.

Elška se objevila až za hodnou chvíli. Byla trochu uzardělá a rychle mu podávala hrnec s polévkou. Byla zeleninová, a i když byl půst, Martin postřehl, že v ní plavou kousky loje a dokonce i masa. Chtěl se optat, odkud ji má, ale pak si to rozmyslel. Poznal, že Elška je nesmírně rozpačitá, a nechtěl ji trápit. Kázat o morálce mohli jen ti, kdo byli sytí a měli střechu nad hlavou.

„Zajdu do kláštera,“ svěřoval se jí, „a požádám převora, aby mi dovolil promluvit s mou ženou. Jednou k tomu stejně muselo dojít. Nechci jí ublížit, samozřejmě. Ale také ji tu nemohu nechat. Zbláznil bych se při představě, že jsem ji zase opustil.“

Hubený převor ho přijal až po polední mši. Odměřeně vyslechl jeho prosbu a slíbil, že se Johanky zeptá. Do jizby pro hosty, kde Martin ze Stvolna čekal, se však vrátil poměrně rychle. Byl sám. Chladně se na něj zadíval a oznámil: „Nechce s tebou hovořit. Odpověděla mi, že nemá žádného manžela a nevidí tedy důvod, aby se s kýmkoli setkávala.“

„Řekl jste jí, že jsem ten muž, který pro ni hraje a na kterého se v chrámu usmívá?“

„Jsem řeholník, ne kuplíř,“ opáčil převor důstojně. „Proč bych s ní hovořil o tak hříšných věcech, jako je zpěv během půstu? Nebo dokonce o tom, že jsi onen kacíř, který ji v chrámu odrazuje od vroucích modliteb? Jdi s pokojem, synu! A pokud ti mohu poradit, nevracej se.“ Požehnal mu a odešel.

Martin ze Stvolna si byl jistý, že převor s Johankou vůbec nemluvil. Zjevně se rozhodl, že ji bude v klášteře dál věznit. Jinak její pobyt pojmenovat neuměl. Stále sžíravěji se mu do mysli vkrádalo podezření, že převorovy kroky nevede jen zbožná horlivost. Začal ho podezírat, že si prostě chce nechat Johanku pro sebe. Neobviňoval ho z tělesné chlípnosti, na to mu převor připadal příliš starý, příliš hubený a příliš opatrný. Byl ale jedním z mála řeholníků, kteří se s ní mohli podle konvrše Drvoty stýkat. I pohled mohl být chlípností a zvrhlý mnich se mohl ukájet nejen doteky těla. Martin ze Stvolna zuřil a věděl, že teď už tu Johanku nenechá, i kdyby ji měl odvést násilím. Žárlil.

„Nedávno jsem se tě na něco ptal. Týkalo se to mé ženy,“ řekl s pohledem sklopeným k zemi Elšce, když se k ní vrátil.

„Vzpomínám si na všechno,“ přikývla. „Vaše slova jsou pro mne jako evangelium. Ptal jste se, zda bych vám pomohla vaši ženu unést.“

„Nenapadlo mě, že něco takového budu muset doopravdy udělat. Vlastně jsem řekl hloupost, protože ty se k ní stejně do klauzury nedostaneš. Stejně jako já.“

„My ne,“ souhlasila. Teď mluvila o něco jistěji. „Ale každý den za ní chodívá Drvota. Pečuje o ni.“

„To je pravda. Jenže i kdyby nám pomohl, jak by ji dostal ven z kláštera? A stejně… co když nebude Johanka chtít?“

„Je to snad vaše žena?“ opáčila překvapeně Elška. Pak zvedla ruku a ukázala do okna kláštera. „Zase tam je a sleduje nás. Víte co? Svůj vzkaz jí můžete zazpívat. Určitě nás slyší.“

Tentokrát se Martin ze Stvolna skládáním písně netrápil. Začal hrát známou melodii a snažil se do rytmu co nejhlasitěji opakovat, že by s ní rád mluvil, ale cisterciáci mu v tom brání. A že by jí chtěl hrát každý den, ale to by musela opustit klášter a jít s ním. Pokud by chtěla, ať o tom řekne konvršovi, který jí v klášteře uklízí celu. Svůj vzkaz opakoval do omrzení skoro až do večera. Všiml si, že Johanka je ukrytá za okenicí a poslouchá. Ani na chvíli se nevzdálila. Teprve když se ozval zvon svolávající na večerní bohoslužbu, zmizela.

„A co my?“ optal se Elšky a zimomřivě se schoulil do svého pláště. „Noc na krku. Běž domů, ať nenastydneš, já se o sebe nějak postarám,“ poradil jí.

„To tedy ne! Doma už jsem se s rodiči rozloučila. Vracet se nebudu. Dneska přespíme u Merckela ve stodole. Ta polévka byla od něj. Ví o nás… Nebojte se, už jsem mu zaplatila.“ Pak sklopila oči k zemi a tiše dodala: „Já vím, co si o mně asi myslíte. Že jsem, jak říkají naši cisterciáci, děvka babylonská.“

Trochu nesměle ji pohladil po tváři a s neskrývanou nostalgií řekl: „V Paříži jsem miloval jednu nevěstku. Byla ti trochu podobná. To není urážka, naopak. S touhle dívkou jsem pak žil, ale zemřela na mor. Byla moc milá a mnohem citlivější a hodnější než většina takzvaných počestných žen.“

„Viďte,“ vyhrkla okamžitě a pokusila se ho obejmout.

Rázně ji zarazil: „Ta by třeba nikdy neobjímala manžela ženy, které chtěla pomáhat. To se prostě v křesťanském světě nedělá. Pokud nejsi v duši nevěstka, nemůžeš jen tak objímat cizí muže.“

„Vy přece nejste cizí.“

„Cizí je pro tebe každý, s nímž tě nespojuje srdce a svátost manželská.“

Přikývla a vstala. Protože se začínalo šeřit, vyrazili na horní konec předklášteří.

6.

Na večerní mši Martin ze Stvolna nešel. Nešel ani na matutinu. Na ranní laudes vyrazila jen Elška. Stoupla si k mříži a čekala. Když se otevřely dveře z chodby, přitiskla k příčkám tvář. Johanka kráčela v doprovodu svého cisterciáckého strážce kolem a ohlédla se. Usmála se, když u mříže někoho zahlédla, ale vzápětí jí úsměv zmizel z tváře, jakmile poznala Elšku. Během bohoslužby se Johanka několikrát váhavě ohlédla přes rameno. Byla nesoustředěná, ale vůbec nevypadala apaticky. Po mši zamířila k mříži. Cisterciák ji chtěl zastavit, ale nedala se. „Je tam jen žena, s tou si snad promluvit mohu,“ bránila se vehementně.

„Ale jistě,“ souhlasil ihned cisterciácký řeholník. „V ničem ti přece, sestro, nebráním. Jen chci, abys byla šťastná.“ Přitom si rychle pohledem ověřil, že u mříže stojí opravdu jen nějaká žena z předklášteří.

„Jsi to ty, kterou on učí hrát a zpívat?“ optala se Johanka se zájmem. „Kde je tvůj učitel?“

Cisterciácký mnich stál na doslech. Byl k nim sice natočený bokem a prohlížel si sochu svatého Jana Křtitele vedle oltáře, ale Elška nepochybovala, že je sleduje.

„Mohla by ses učit také,“ řekla tiše. „Líbilo by se ti to?“

„Já nevím,“ opáčila Johanka opatrně. Jako by se ulekla té myšlenky, dala se na ústup, ale přesto se rozloučila: „Buď s Bohem, sestro.“

Když se Elška vrátila do stodoly v Merckelově statku, Martin ze Stvolna byl zahrabaný v kupce sena a dřímal. Otevřel však hned oči. „To ti je taková krása, děvče,“ protahoval se slastně. „Přispat si a nemuset vstávat na každou mši.“

„Mluvila jsem s vaší ženou,“ řekla a posadila se proti němu. Byla jí zima a měla chuť stulit se do jeho náruče a ohřát se. Ale najednou jí připadalo, že to není správné. „Ptala se na vás. Půjdeme zase hrát ke klášteru?“

„Určitě,“ souhlasil a rukou smetal z pláště zbytky slámy. „Ale dneska ne. Chci, aby si cisterciáci mysleli, že jsem jejich panství opustil. A pak… pokud mám odvést svou Johanku, myslím, že bude lepší, aby se jí začalo po mém zpěvu stýskat. Když už se jí nestýská po mně,“ povzdechl si a zase ulehl.

Elška ještě chvíli váhala a pak se zahrabala do sena vedle něj. Vstali až po poledním zvonění.

„Přinesu něco k jídlu,“ navrhla.

Martin ze Stvolna vylovil z váčku stříbrňák a podal jí ho. „To uděláš dobře. Mám pořádný hlad. Ale nechutnalo by mi, pokud bys měla platit jinak než penězi.“

Elška vyběhla na dvůr statku. Přepadlo ji sice pokušení zaplatit tak, jak byla zvyklá, a stříbrňák si nechat, ale nakonec to neudělala. Zamířila do šenku. Přitom byla na sebe neobyčejně hrdá.

Před večerní mší vyrazila Elška do chrámu znovu. Johanka si jí hned všimla, ale tentokrát se u ní nezastavila. Neustále se však ohlížela. Elška znala Johanku hlavně z Martinova vyprávění. Nevěděla, jak na tom byla dříve, nezajímala se o život v klášteře. Ale teď, když si ji prohlížela skrze červeně natřené příčky mříže, měla pocit, že tahle žena není tak šílená, jak Martin ze Stvolna tvrdil. Byla jen unavená nudným životem mezi řeholníky, ale současně se bála života za hradbami. Podle Elšky však ve svém srdci stále milovala. To jako žena na ženě poznala.

7.

8.

9.