Hana Marie Körnerová

LÁSKA A ZÁŠŤ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová, 2009

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2010

ISBN 978-80-243-5290-9

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1.

Žena v temně rudých staromódních šatech pevnou rukou přibouchla okno, a aniž pohlédla na mladíka za svými zády, řekla chladným, tvrdým hlasem:

„Prostě to musíš udělat! Musíš. Nevím o nikom vhodnějším. Znáš celou historii. Důvěřuji ti!“

„Ale není to gesto trochu ukvapené? Vždyť ten muž se objevil v našem kraji teprve předevčírem.“

Na ta slova se žena otočila od okna a studený pohled zabodla do mladíkových očí.

„Ukvapené? Tomu ty říkáš ukvapené? Já na tu chvíli čekám už pětadvacet let. Zdá se ti to snad málo?“

Neodpověděl.

Vycítila jeho nechuť a zdráhání a změnila tón.

„Jsi jediný, na koho se mohu spolehnout. Jediný, kdo mě může pomstít.“ A protože stále mlčel, dodala útočněji:

„Nebo si myslíš, že každý zločin nezasluhuje potrestání?“

„Ale ano, teto. Určitě zasluhuje. Ale nelíbí se mi forma toho trestu. Řekněte, a já toho člověka zabiju. V souboji. Bez problémů. Ale připadá mi hloupé, abych se mstil na jeho rodině.“

„Ale Paule!“

Žena přistoupila k mladíkovi a položila mu ruku na rameno. „Víš dobře, že toho ničemu nemůžeš zabít v souboji. To by nás všechny stálo krk. Vždyť co císař musel odstoupit, jsme pořád pod dohledem. Řekli by, že to byla vražda. S politickým motivem. Všichni v tomhle kraji si pamatují, jak nesmiřitelný monarchista to byl. To opravdu nejde. Nemá smysl strkat hlavu do oprátky. Stačí, když ho zasáhneme na nejcitlivějším místě. Existují horší věci než pouhá smrt. A já si přeji, aby cítil to, co jsem tenkrát musela zakoušet já. Aby poznal, jak krutá je taková zkušenost…“

Mladík naslouchal jejímu hlasu plnému nenávisti a spravedlivého rozhořčení a hlavou mu přitom táhla vzpomínka na všechna léta, která mu ta žena obětovala. Když přišla zpráva, že jeho otec – plukovník francouzské armády – padl při Napoleonově italském tažení, matka, už tehdy těžce nemocná, se zhroutila. Byl ještě malý chlapec, přesto si dodneška pamatoval, jaká hrůza pak následovala. Jeho svět se během několika týdnů zcela rozpadl. Nemocná, blouznící matka, prchající služebnictvo, exekutoři… A najednou se jako zázrakem objevila v jejich pařížském bytě matčina starší sestra, kterou do té doby vůbec neznal, bez řečí zaplatila jejich dluhy, prodala byt a odvezla je s sebou na venkov do krásného kraje kolem Loiry. Od té doby si zvykl ten kraj považovat za svůj domov. Jediný skutečný domov.

Matka se nikdy neuzdravila a po necelém roce zemřela. Teta Julie, neprovdaná žena řídící svůj život pevnou rukou, se rozhodla řídit i ten jeho. Nebyli bohatí, ale ona mu dokázala vydupat z úřadů důchod po zemřelém otci. To spolu s jejím skrovným majetkem stačilo na jeho vzdělání. Teta Julie se o něj postarala, přestože nemusela. Vždyť jen o několik kilometrů dál žil bohatý muž, který byl jeho dědečkem, a měl být i jeho poručníkem. Ale neměl ho rád a nechtěl ho u sebe, stejně tak jako kdysi nechtěl své dvě dcery. Byl to nesmiřitelný starý pán, který nikdy nikomu nic neodpustil. Mladší dceři to, že se provdala za Napoleonova důstojníka, který byl jen měšťanského původu, starší Julii jakousi temnou historii, o níž se v domě jen šeptávalo.

Když mu bylo dvacet (před třemi lety), Julie mu ji sama svěřila.

Jako osmnáctiletou dívku ji násilím unesl a zneuctil syn ze znepřátelené rodiny Grissonů. Jejich pozemky spolu sousedily a mezi rodinami vládla dávná a nesmiřitelná zášť.

Juliin otec nikdy své dceři neodpustil, že únosu a zneuctění nezabránila. Marné bylo mu vysvětlovat, že proti mnohem silnějšímu mladíkovi neměla žádnou šanci. A pravděpodobně ještě mnohem více dceři zazlíval to, že se po únosu vrátila zpět domů. Vyčetl jí nedostatek studu i neúcty k rodině, kterou tím dostala do lidských řečí, neboť takový skandál se na venkově nedal v žádném případě ututlat.

Zřejmě by se smířil s tím, kdyby si nějakým vznešeným způsobem vzala život nebo vstoupila do kláštera. Ale Julie tvrdila, že se ničím neprovinila, a navzdory všem pomluvám a úsměškům zůstala v rodném kraji. Na sňatek samozřejmě nebylo ani pomyšlení, dívka, která byla unesena a zneuctěna, se nikdy už provdat nemohla. Otec odmítl žít s ní dál pod jednou střechou a koupil jí malý dům s nevelkým pozemkem na opačné straně údolí. Přerušil s ní veškeré styky a ve společnosti se vědělo, že vyslovit před ním její jméno znamená znepřátelit si mocného muže navždy. A když se pak ještě nevhodně provdala mladší sestra – Paulova matka – zahrnula otcova klatba i ji.

Juliina únosce žádný trest nestihl; krátce nato, co došlo k oné politováníhodné události, vypukla revoluce a Grissonovi utekli do ciziny. Jejich majetek byl konfiskován a pak po částech rozprodán. Několikrát změnil majitele a žádný z těch, kdo ho spravovali, nepřispěl k jeho zvelebení. Domy chátraly a pozemky zarůstaly křovím a plevelem.

K určitému obratu došlo přede dvěma lety, kdy se za císařství vrátila do kraje ovdovělá paní Madeleine de Grisson, provdaná Lamottová, vlastní sestra Juliina únosce. Přijela sama, její dospělé děti zůstaly v Itálii. Dostala zpět část svého majetku a začala se o něj starat. A teď, po pádu císařství, se tu nečekaně objevil i její bratr. Vrátil se pro to, co mu podle práva patřilo.

Zpráva o jeho návratu Julii docela vykolejila. Touha po pomstě, kterou v sobě pětadvacet let živila, se změnila v posedlost.

Zvlášť zavrženíhodné jí připadalo, že člověk, který jí zničil život a způsobil, že zůstala sama a bez rodiny, přijel do kraje s manželkou, dcerou a dvěma syny. Julii připadalo, že jí tím demonstruje své pohrdání. Jako by nikdy nebyla víc než prach u jeho nohou. Zapomněl na ni, zapomněl na to, co udělal před pětadvaceti lety. Oženil se a jeho dceři bylo právě osmnáct. Přesně tolik, kolik tehdy jí…

Bylo proto nasnadě, jaká myšlenka se usídlila v Juliině hlavě. Ať její nepřítel pozná na vlastní kůži, co to znamená unést a zneuctít nevinnou dívku. Ať si prožije peklo, které prožívala tehdy ona. Peklo tím horší, že tentokrát půjde o jeho vlastní dceru.

Zbývalo jí jen přesvědčit synovce. Vždyť jí dlužil mnohem víc, než jen pouhou službu, kterou mohl v podstatě považovat za rozptýlení…

Ale Paul Resnais nebyl tetiným plánem vůbec nadšen. Ačkoli byl povahy dobrodružné, nelíbilo se mu, že má být jen nástrojem ve hře, jejímž smyslem bylo ukojit tetinu pomstu tím, že se dopustí násilí a bezpráví na další nevinné dívce. Navíc na dívce, která neměla se zločinem svého otce vůbec nic společného.

„Vždyť se na ní žádného násilí dopouštět nemusíš,“ přesvědčovala ho Julie. „Stačí, když ji uneseš a zavezeš na místo, které je jako stvořené pro nenápadný úkryt. Tam ji budeš držet pár dní. Nemusíš se jí vůbec ukázat. Nebude tě znát. A další už necháš na mně. Já osobně si půjdu promluvit s jejím otcem.“

„A co pak?“ zeptal se Paul a znělo to rozmrzele. „Co od toho rozhovoru čekáš?“

„Satisfakci!“

Julie se napřímila a zvedla hlavu v pohrdavém, divokém gestu, které u ní ještě nikdy neviděl.

„Čekám, že mi teď zaplatí za každou slzu, kterou jsem kvůli němu proplakala. Že zaplatí za pokoření a hanbu, jichž se mi dostalo. Přesvědčí se, že nejsem tak bezmocná, jak se vždycky domníval. Bude mě muset prosit. Prosit na kolenou, a já si vychutnám jeho úlek a zděšení, každý záchvěv strachu, který uslyším v jeho hlase!“

„A co když všechno oznámí policii?“ zeptal se Paul střízlivě. „Co když místo pomsty budeš mít na krku další skandál? A mnohem horší než tenkrát?“

„O to se nestarej. Dobře vím, co dělám. On to věděl před pětadvaceti lety stejně dobře. Grissonové s námi vedli dlouhý boj o hraniční pozemky. Tím únosem si otec Clauda Grissona získal převahu, protože můj otec byl tehdy ochoten obětovat cokoli, když se vrátím v pořádku domů. Dal jim všechno, co si přáli. Jenže oni nedodrželi dohodu. Už od začátku věděli, že ji nedodrží. Mladý Claude Grisson měl tehdy větší zájem o to, aby se se mnou pobavil, než o všechny pozemky dohromady. A teď po pětadvaceti letech měl tu drzost se vrátit a nárokovat si tytéž pozemky, které svým hnusným činem získal. Žádá od nové vlády jejich navrácení. Nezměnil se. Je arogantní a myslí si o sobě bůhvíco. Nezměnila ho ani emigrace. Vždycky mu všechno vycházelo, vždycky vítězil. Je načase, aby mu někdo ukázal, že život má i odvrácenou tvář. Že utrpení, které rozséval, se může obrátit i proti němu.“

„Ale jeho dcera za to přece nemůže.“

„A já jsem snad tenkrát mohla za spor našich rodin?“ rozkřikla se Julie.

„Čím jsem si zavinila to, co se mi stalo? Jen tím, že jsem byla dcerou svého otce! I ona je dcerou svého otce. To je všechno.“

„Ale tím, že uneseme tu dívku, nesmažeme staré bezpráví, ale dopustíme se nového.“

„Chceš říct, že mi nepomůžeš?“ zeptala se Julie. „Že mě teď, po tom všem, necháš na holičkách?“

Chvíli bojoval s touhou odmítnout, ale věděl, že by to stejně nemělo žádný smysl. Byla odhodlaná prosadit svou. Za každou cenu. Kdyby musela, obešla by se i bez něho, a pak by všechno mohlo dopadnout mnohem hůř.

„Nenechám tě v tom,“ řekl tiše. „Můžeš se na mě spolehnout. Udělám všechno, co si přeješ.“

KAPITOLA 2.

Kočár se staženými záclonkami jel pomalu lesní cestou plnou výmolů a kamení. Kočí na kozlíku nepobízel koně ke spěchu, věděl, že dámy uvnitř vozu by protestovaly proti rychlé jízdě na tak nerovném terénu. Snažil se proto řídit spřežení tak obratně, aby se kola kočáru nedostala do největších prohlubní. To úsilí ho natolik zaměstnalo, že zapomněl sledovat mlází kolem cesty, což jinak patřilo k jeho povinnostem. Nevšiml si proto dvou mužů na koních, kteří sledovali povoz už nějakou dobu. Jeli každý po jedné straně cesty a snažili se nepřibližovat ke kočáru, aby je nezpozoroval nikdo z cestujících. Jejich opatrnost byla zbytečná, záclonky kočáru zůstaly zatažené. Dámy sedící uvnitř byly příliš unavené, než aby toužily pozorovat lesní cestu pomalu se halící do padajícího šera.

Přesto měli oba muži na tváři šátky, které jim zakrývaly celý obličej kromě očí.

Když se kočár dostal na zvláště nesjízdné místo a jel téměř krokem, maskovaní muži se přestali skrývat. Aniž se jediným gestem domluvili, vyrazili oba z úkrytu. První předjel spřežení a namířil na vyděšeného kočího pistoli, druhý přímo ze sedla skočil na zadní plošinu kočáru určenou pro lokaje.

Vůz pod namířenou pistolí naráz zastavil. Muž vzadu přeskočil z plošiny na stupátko a otevřel dvířka.

Z temného vnitřku vozu se ozval dvojí vylekaný výkřik. Ten dívčí byl tichý a skončil zajíknutím, ten ženský zněl kvílivě a jeho ozvěna se chvěla ve vzduchu dlouho potom, co umlkl.

„Nekřičte!“ přikázal muž na stupátku a obě ženy si naráz uvědomily, že má velmi mladý hlas. A také zdvořilý. I přesto, že slova, která pronášel, neměla se zdvořilostí nic společného:

„Předpokládám, že jste slečna Sophie de Grisson. A ta paní vedle vás je zřejmě vaše matka. Je mi líto, ale jsem nucen vám oznámit, že tohle je únos.“

„Únos?“ zakvílela starší dáma. „To přece ne! Tohle je civilizovaný kraj. Jestli je to nějaký nemístný žert…“

„Chcete peníze?“ zeptala se dívka a z jejího hlasu zaznělo pohrdání tak silné, že pro muže na stupátku bylo hned snadnější přestat se chovat zdvořile.

„Nebo snad mé šperky?“ pokračovala povýšeně. „Poslužte si. Ale ujišťuji vás, že v tomhle kraji je neprodáte. Za hodinu bude mít každý klenotník v širokém okolí jejich popis. Takže raději zmizte, než budete mít v patách policii!“

„Nespěchejte tolik!“ Muž seskočil ze stupátka, otevřel dvířka a ukázal starší ženě, aby sestoupila na zem.

Když ji chtěla dívka následovat, pokynem ruky ji zastavil. „Vy ne! Vy zůstaňte uvnitř!“

Zabouchl dvířka a vyplašená dívka naslouchala, jak se zezadu ozývají jakési skřípavé zvuky. Pak následovaly pomalé údery kopyt a nakonec netrpělivý mužský hlas, který kohosi pobízel k větší rychlosti.

Než se dívka vzpamatovala, dal se kočár opět do pohybu. Muž s maskou otevřel dvířka, za jízdy naskočil, zabouchl za sebou a stáhl záclonky.

Druhý maskovaný muž kočár řídil. Na otěži za vozem klusali oba koně, na nichž únosci přijeli.

Na cestě, kde k nečekanému přepadení došlo, zůstala stát vyděšená starší dáma a bezradný kočí. Než se vzchopili k nějakému činu, zmizel kočár za ohybem cesty a hrčení jeho kol se rozplynulo v rychle se snášejícím šeru.

Dívka sedící v divoce poskakujícím kočáru byla daleka toho propadnout panice. Místo toho se snažila vyhlédnout nenápadně pod poletujícími záclonkami ven, aby věděla, kam ji únosci vezou. Muž sedící proti ní to zpozoroval, a když se naklonila ještě víc, strhl ji zpátky.

„To nedělejte!“ křikl na ni, aby přehlušil rachot kočárových kol. „A navíc je to zbytečné. Za chvíli bude tma.“

„Co chcete?“ křikla na něj stejně silně jako předtím on na ni. „Jestli peníze, je to dost hloupý způsob, jak si k nim pomoci. Můj otec je neobyčejně mocný muž. Za tento žert půjdete na galeje! Radím vám dobře, nechte toho, dokud je čas. Pokud mě pustíte, slibuji vám, že na všechno zapomenu. Pokud ne, budete litovat!“

„Nevyhrožujte! Já vím moc dobře, kdo je váš otec, a žádný strach z něho nemám.“

Na to neodpověděla, jen se znovu snažila vyhlédnout staženými záclonkami ven. Ale bylo to opravdu zbytečné. Šero bylo stále hustější a kočár navíc zahnul na postranní lesní cestu a pak na další a další, takže zcela ztratila pojem o tom, kterým směrem vlastně jedou. Navíc neznala krajinu, nedokázala by se v ní orientovat ani ve dne.

Přesto ještě stále neměla strach. Vyrostla v přesvědčení, že lidé mají před ní, otcem i celou rodinou náramný respekt. Nikdo se jí dosud neodvážil vyhrožovat. Okrást – dejme tomu. V této zemi to asi nebylo nic zvláštního. Ale ublížit? Něco takového jí vůbec nepřišlo na mysl. Únos znamenal výkupné a ona nepochybovala, že otec za ni zaplatí jakoukoli částku. Doufala jen, že to nebude trvat příliš dlouho. Navíc jízda kočárem řízeným tvrdou rukou byla nepohodlná.

Mezitím se setmělo úplně a kočár teď jel pomaleji. Cesta pod koly také už nebyla kamenitá, ale měkká. Sophie přímo cítila, jak se kola boří do polštářů mechu a vysoko napadaného jehličí. Byli kdesi uprostřed lesa a ona po kratším zaváhání zavrhla myšlenku na útěk. Možná by se jí podařilo vyskočit z kočáru a nic si přitom nezlomit, ale vůbec netušila, kde je, a z hloubi hustého neznámého lesa by stejně nenašla cestu domů. Nezbývalo jí proto nic jiného než sedět a nechat se unášet do neznáma jako nějaká věc.

Nepříjemnou cestu jí pomáhala snášet představa, jak otec zatočí s únosci, až je policie dopadne. Vůbec nepochybovala o tom, že přesně tak to bude. Její otec dokázal vždycky nad každým zvítězit. Není možné, aby ho obelstili dva směšní zloději přepadávající kočáry na lesních cestách.

Kočár jel už dobrou hodinu a za celou tu dobu nevyměnila Sophie se svým společníkem jediné slovo. Když konečně zastavili, vyskočil a podal jí ruku, aby mohla vystoupit. Pohrdavě ji odstrčila a bez pomoci seskočila na zem.

Dům, před jehož vchodem kočár zastavil, se ztrácel ve tmě. Bylo těžké určit, jak je veliký, pochodně pod stříškou portálu osvětlovaly jen pár přízemních oken a římsy prvního patra. Větve obrovských smrků pohupujících se v nočním větříku narážely se skřípavým zvukem do oken utopených kdesi v hluboké tmě. Byl to nepříjemný a strašidelný zvuk. Opuštěný dům uprostřed lesa – zřejmě léta neobývaný.

To Sophie odhadla hned, jak vstoupila do chodby. Muž, který s ní cestoval v kočáru, šel před ní a na cestu si svítil loučí jako ve středověku. Druhý muž kráčel za ní s další loučí.

Prošli chodbou a vystoupili po schodech do prvního patra. Světlo loučí dopadalo na tmavé vlhké skvrny pokrývající všechny zdi. Dům páchl plísní a hnilobou a Sophii se z toho pachu začalo dělat nevolno.

První muž otevřel jakési dveře – jedny z mnoha na dlouhé zšeřelé chodbě – a ukázal dovnitř.

„To bude teď váš pokoj, slečno. Snažili jsme se vám udělat jakés takés pohodlí, ale ve starých domech to jde moc těžko.“

Sophie na prahu zaváhala a odmítla jít dál do černočerné tmy.

„Uvnitř jsou svíčky,“ řekl muž, ale když viděl, že stojí jako vbitá do země, pohnul se a vkročil do místnosti první.

Plamen louče se roztančil po zdech a když se zklidnil, osvítil plochu slušně zařízeného pokoje s velkou vyřezávanou postelí uprostřed. Měla čtyři mohutné sloupy z krouceného černého dřeva a obrovská nebesa ze zlatého brokátu. Vypadala v tomto ubohém domě příliš vznešeně a poněkud nepatřičně. Jako by ji tu zapomněl sám Ludvík XIV. Vystupovalo se k ní po třech stupních jako k trůnu. Vedle postele stál kulatý stolek s tříramenným svícnem.

Muž přiblížil louč až k němu a zapálil všechny svíčky. Rázem bylo v pokoji jasněji. Ze tmy se vyloupla i vysoká zaprášená okna a lenoška s dvěma titěrnými křesílky stojící těsně před nimi. Jinak tu nebylo nic než zašlé fresky na zdech a úzké dveře vedoucí nejspíš do šatny.

Muž s tváří zakrytou černým šátkem trpělivě čekal, až se Sophie do sytosti vynadívá na své příští obydlí. Teprve pak sklonil pochodeň a vykročil ke dveřím, kde čekal jeho mlčenlivý společník.

Až teď Sophii došlo, že to zřejmě není společník, ale pouhý sluha poslouchající rozkazy svého pána.

„Dobrou noc, slečno.“

„Počkejte!“

Z dívčina hlasu poprvé zazněla skutečná úzkost. Představa noci strávené ve strašidelném pokoji osvětleném jediným svícnem jí i proti její vůli naháněla strach. „Řekněte mi, co se mnou zamýšlíte. Přece mě tady nemůžete zavřít bez jediného slova vysvětlení.“

„Myslel jsem, že jsme si už všechno vysvětlili.“

Muž na prahu podal louč sluhovi čekajícímu na chodbě a z kapsy vytáhl velký klíč. „Je pozdě, slečno de Grisson. Na všechny zbývající otázky bude dost času zítra. Při světle. Nejrozumnější, co můžete udělat, je pořádně se vyspat. Nemusíte se bát, ta postel je čistě povlečená, není v ní žádný hmyz. Pokud chcete, můžete si otevřít okno. Venku je teplá noc. Ale nepokoušejte se tím oknem uprchnout. Nejde to. Proto jsem ten pokoj vybral. Je opravdu vysoko a pod okny nejsou žádné římsy.“

„Nejsem akrobat, abych lezla po římsách.“

„Tím lépe. Dobře se vyspěte, slečno.“

„Počkejte! Nemůžete mě tu přece takhle nechat!“

„Chtěla byste snad, abych tu zůstal s vámi?“

„Vaše opovážlivost vás bude mrzet,“ řekla s neskrývaným odporem. „Až mě můj otec odsud dostane, zaplatíte za každou urážku, kterou jste pronesl.“

Pokrčil rameny. „Nejste moc rozumná. Já na vašem místě bych si rozmyslel dráždit svého únosce.“

„Nezajímá mě, co vy byste dělal na mém místě. Lidé, kteří jako vy přepadají bezbranné ženy, jsou obyčejní zbabělci a podle toho se také chovají!“

Vypadalo to, že se na ni v příští chvíli vrhne, ale nakonec udělal krok zpátky a mrazivě řekl:

„Šetřete síly. A doufejte, že vaše matka dorazila se svým průvodcem domů včas a že váš otec už dostal dopis, který jsem mu poslal. Jinak v tomto příjemném pokoji strávíte víc času, než vám bude milé.“

„Snad jste si opravdu nemyslel, že ta žena je moje matka?“ zeptala se opovržlivě.

„A není?“

„Samozřejmě že není. Je to moje společnice. Cožpak nepoznáte rozdíl mezi urozenou dámou a obyčejnou ženou?“

„V některých případech se to rozeznává velmi těžko,“ řekl ironicky. „Vždyť – mezi námi – ani vy nevypadáte a hlavně nemluvíte o nic urozeněji a vznešeněji než kterákoli ,obyčejná‘ dívka.“

Než mohla na tu urážku odpovědět, naznačil nepatrnou úklonu, ustoupil o krok zpátky a zavřel za sebou dveře.

Klíč se dvakrát otočil v zámku a pak se všude rozhostilo ticho.

Stála uprostřed pokoje, napínala sluch a snažila se zaslechnout sebemenší šelest. Nic.

Přesto se ani nepohnula. Zmocnil se jí pocit, že její věznitel stojí za dveřmi a pozoruje ji. Ale zřejmě to byl skutečně jenom pocit, protože za nějakou dobu se zvenčí ozval zvuk odjíždějícího kočáru.

Rozběhla se k oknu a spatřila vlastní povoz, který právě mizel na cestě. Rozhoupané kočárové lucerny vypadaly jako bludičky tančící mezi hustými větvemi staletých smrků. Zmizely jí z očí mnohem dřív, než hluk odjíždějícího spřežení zanikl v dálce.

Na okamžik se jí zmocnila panika, protože se domnívala, že ji nechali v tomto děsivém opuštěném domě uprostřed lesa samotnou. Měla mnohem méně odvahy, než před chvílí předstírala. Pak si ale povšimla stínu pohybujícího se v kuželu světla vrhaného pochodněmi před vchodem. Někdo tu určitě zůstal. Bylo jí v té chvíli jedno kdo. Pocit, že je tu kromě ní ještě jiná živá duše, byť i nepřátelská, byl svým způsobem uklidňující.

Když stín zmizel v domě a kužel světla zůstal prázdný, přeběhla ke dveřím a snažila se zachytit nějaký zvuk dokazující lidskou přítomnost v domě. Kroky či hlas. Marně. Ať už byl v domě kdokoli, choval se naprosto tiše.

Rozhlédla se tmavým pokojem, který jí únosci určili jako vězení, a pomalu se smiřovala s tím, že tu opravdu bude muset strávit noc. Doufala, že jen tu jedinou. Sebrala ze stolu svícen a šla se podívat k pootevřeným dveřím. Vedly skutečně do šatny, malé místnosti bez oken a dalších dveří. Byl v ní jen stůl se džbánem a umyvadlem a prázdná skříň. Na zdi, mezi cáry tapet, viselo velké osleplé zrcadlo. Ráda by si umyla alespoň obličej, ale na dně džbánu byl jenom prach a v prasklém porcelánovém umyvadle pavučiny.

Vrátila se do pokoje a se svícnem v ruce si pozorně prohlédla postel.

Maskovaný muž mluvil pravdu. Nebyl v ní žádný hmyz a prostěradla byla čistá. Jen z těžkých brokátových nebes se při doteku sypal letitý prach. Ráda by věděla, čí je to dům a proč je opuštěný. Podle všech známek to muselo být kdysi výstavné sídlo. Věděla, že na ty otázky jí nikdo pravděpodobně ani v budoucnu neodpoví, a tak nakonec udělala to nejrozumnější, co mohla: zula si boty a oblečená se schoulila na posteli. Chvíli se dívala na tři plamínky svíček, pak znovu vylezla z postele a dvě svíčky zhasla. Nevěděla, jak dlouho vydrží hořet, a nepřála si tu zůstat uprostřed noci potmě.

Usnula neklidným lehkým spánkem a každou chvíli se budila, přestože dům byl tichý. Během dlouhé noci postupně zapálila obě svíčky a když konečně začalo svítat, byla tak unavená, že usnula tvrdě a beze snů.

Paul Resnais spal v pokoji v přízemí a jeho spánek nebyl o nic klidnější než spánek jeho zajatkyně. Marně čekal na návrat svého sluhy Pascala, který vezl kočár na druhou stranu údolí, aby zmátl případné vyšetřování. Skutečně jenom případné, neboť ani sám Paul se nedomníval, že by Claude de Grisson poté, co obdržel jeho dopis (psaný ovšem Julií), zapojil do vyšetřování policii.

Spal neklidně proto, že se jeho nechuť k celé akci stále stupňovala. Nelíbila se mu úloha, kterou hrál, nelíbila se mu ani pyšná dívka, jejímž věznitelem se stal. Někdy uprostřed noci si vzpomněl, že jí v pokoji nenechal žádnou vodu. Možná – kdyby se chovala o něco méně zpupně nebo byla víc vystrašená, zvedl by se a zanesl jí alespoň sklenici vody na uhašení žízně. Ale její pohrdání a odpor se ho příliš dotkly. Usoudil, že do rána vydrží i bez vody.

Nemohl se dočkat, až celá ta záležitost bude u konce. Nikdy v životě nikoho neunesl, nikdy nikoho nevěznil. Jako žalářník si nepřipadal právě nejčestněji. Snad by všechno bylo jednodušší, kdyby vězněm byl muž. Ale hlídat a násilím držet dívku, ať už byla dcerou jakéhokoli lumpa, se mu příčilo.

Bezbrannou… Aby svůj názor na její bezbrannost změnil, k tomu stačil pouhý okamžik. Stalo se to ve chvíli, kdy jí – už za světla – nesl vodu.

Odemkl a vkročil do pokoje se džbánem v ruce. Rychlý pohyb za zády zahlédl na poslední chvíli. Instinkt bývalého vojáka ho přinutil uskočit stranou. Ochromující rána ho proto nezasáhla do hlavy, kam byla mířena, ale do levé paže.

Džbán mu vypadl z ruky, roztříštil se na podlaze a studená voda mu postříkala boty i kalhoty.

Nedbaje na bolest vrhl se za otevřené křídlo dveří, vytáhl odtamtud dívku napřahující k další ráně a prudce s ní smýkl doprostřed místnosti.

Pohyb byl tak prudký, že ztratila rovnováhu a upadla mezi střepy a kaluže vody. Z ruky jí přitom vypadl starý kameninový džbán, který stával na stolku v šatně a jehož střepy se teď smísily s tím, co zbylo z jeho džbánu.

Bolest v ochromené ruce byla tak pronikavá, že se téměř přestal ovládat. Zmocnil se ho vztek na nafoukanou zákeřnou ženskou, která měla ve svém postavení tolik drzosti, že se ho pokusila zabít. Nepochyboval o tom, že kdyby rána dopadla tam, kam byla určena, měl by hlavu vejpůl a už by ho netrápily žádné výčitky vůči malé bezbranné osůbce a jejímu nezaslouženému osudu.