Stanislav Češka

MNOHOMLUVNÁ SMRT

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5515-3

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Tuto knihu bych také rád věnoval svému příteli Josefu Chládkovi, neohroženému kapitánovi lodní dopravy Dopravního podniku města Brna.

Z mých detektivek je, myslím, zřejmé, že jsem velkým fanouškem jak krásné Brněnské přehrady, tak i roztomilých lodí a obětavých lidí kolem nich, kteří nám, Brňanům, i všem návštěvníkům našeho města umožňují strávit pár příjemných hodin v lůně kouzelné přírody.

Pepovi děkuji za to, jak mě zasvětil do historie a provozu brněnské lodní dopravy. Dík však patří i všem ostatním kapitánům a lodníkům (obojího pohlaví), kteří mě po „prýglu“ vozili a, doufám, ještě dlouho vozit budou, a od kterých jsem se také dozvěděl mnoho zajímavého o lodích i jejich opatrovnících.

V neposlední řadě bych také rád poděkoval odpovědné redaktorce této knihy paní Olze Poulové za její podnětné připomínky.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh a všechny osoby v něm jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

Pokud by se však přesto někomu zdálo, že následující příběh připomíná jeho životní osudy, či osudy lidí v blízkém nebo vzdáleném okolí, je to čistě jeho představa, kterou dotyčnému nemohu vymlouvat. V žádném případě se však s takovou představou nemohu ztotožnit a neztotožňuji.

V příběhu je popisována jistá vila v chatové osadě Mečkov. Jmenovaná chatová osada skutečně existuje. Popisovaný dům, jak jsem jej „postavil“ v knize, byste tu však marně hledali. Na jeho místě sice skutečně stojí jistá úhledná chata, ta však s popisovaným příběhem nic společného nemá a nikdy neměla.

1

Jen jednou v životě jsem byl správně uzrálý k tomu, abych se oženil. Je to už víc jak deset let. Byl jsem tehdy ještě šéfem střední velikosti na kriminálce v Brně. Devadesátá léta minulého století začínala, režim se v naší zemi změnil. Já doufal spolu s většinou spoluobčanů, že k lepšímu. Už jsem se těšil na to, jak budu moci chytat lumpy, a přispívat tak k všeobecnému klidu a spokojenosti, aniž by mě někdo otravoval politikou a bránil mi dělat práci, kterou jsem měl rád a snad jsem s trochou neskromnosti také mohl tvrdit, že jsem ji uměl a dělal dobře.

Byl jsem tehdy pořádně zaláskovaný do jedné učitelky mateřské školy, která se jmenovala Hana. Byla pěkná a chytrá, což je kombinace ne vždy u žen obvyklá. Ostatně, u mužů to bude podobné. Já na ní nesmírně obdivoval, jak dokázala hravě zvládat tu svoji skupinu dvaceti tří až šestiletých raubířů. Děti na ní mohly oči nechat (stejně jako já) a udělaly jí, co jí na očích viděly (stejně jako já).

Už už to vypadalo, že nezadržitelně směřujeme do přístavu manželského, což mi vůbec nevadilo, i když mě mohla varovat spousta zkrachovalých manželství mých policejních kolegů. Ne že by mezi nimi nebyly výjimky. Většinou však jejich vztahy nepřežily věčné přesčasy, vyrušení u svátečních večeří a pokažené návštěvy kulturních představení.

Ve vztahu mezi mnou a mojí učitelskou přítelkyní, jak se zdálo, tyhle nepříjemnosti policajtské profese nehrály roli. Už jsme spolu nějaký čas žili a moje Hanka se ukazovala jako chápavá partnerka, kterou mi moji kolegové záviděli. Až jednou…

V předměstské školce, kde Hanka učila, se slavily, samozřejmě až večer po ukončení provozu, padesátiny jedné kolegyně. Protože zastávka tramvaje, odkud Hanka ze školky jezdila, byla v poněkud opuštěné části města, což za dne nevadilo, za tmy to však dvakrát příjemné nebylo, byli jsme domluveni, že Hanku vyzvednu před školkou. Jenže jsem uvízl v zácpě a ona na mě čekala už venku na ulici.

Pokud by stála před školkou, nic by se nestalo. Bohužel však dostala nepříliš moudrý nápad, že mi půjde naproti. A na opuštěné ulici ji přepadl nějaký feťák. Když jsem přijel, držel jí nůž pod krkem a chtěl peníze. Já na něj zařval, ať ji pustí. On ji však začal s přihlouplým úsměvem pomalu řezat na krku. Už předtím mi bylo jasné, že čekat na zásahovku, kterou jsem ještě stačil přivolat, asi nebude mít smysl. Ten dobrý muž nevypadal na to, že by s ním byla rozumná řeč.

Když se potom svým velkým nožem zařízl Hance do krku a já viděl krev, co jí začala barvit halenku, už jsem na nic nečekal. Psychologii jsem nechal kriminalistickým teoretikům, zamířil na feťáka svojí služební pistolí, zadržel dech, protože netrefit Hanku bylo dost velké umění, a střelil jsem onoho feťáka do hlavy.

Svoji učitelku jsem tak zachránil. Její krvácející zranění naštěstí nebylo vážné. Ten feťák s dírou v hlavě a vzorkem krve a mozku na chodníku na tom byl samozřejmě podstatně hůř. Na chvíli mě naivně napadlo, že pro svoji vyvolenou budu hrdinou, který jí zachránil život. Jenže ona z toho zážitku samozřejmě utrpěla mírný šok. Za zloducha jsem byl najednou já, protože jsem před jejíma očima zdánlivě chladnokrevně zabil člověka.

Po zásahovce, která přijela, když byl ten násilník s nožem už stoprocentně v pánu a chladl, jsem se samozřejmě dostal do péče policejní inspekce. Ta nakonec shledala, že mi nemůže nic vytknout. A to navzdory tomu, že se ji můj tehdejší přihlouplý šéf snažil přesvědčit o opaku. Ani vlastně nevím proč. Možná najednou dostal strach, aby z mé střelby neměl problémy, snad se mu nelíbilo, že jej v novinách svým kouskem zastíním. Ten pitomec si totiž zakládal na tom, že brněnská kriminálka byl pro tisk jen a pouze on.

U tehdejší dámy mého srdce to však bylo poněkud jinak než u policejní inspekce. Najednou ve mně viděla chladnokrevného zabijáka. Jaksi nechtěla pochopit, že když je člověk policajtem, tak holt někdy přitvrdit musí. A to zvlášť v situaci, ve které jsme se oba ocitli. Po prodělaném šoku si nechtěla připustit, že kudla toho milého mladíka mohla být jedna z posledních věcí, které by na světě viděla.

Takže velice rychle sešlo ze svatebních příprav. A nejen to. Když jsem viděl dojemnou péči svého šéfa, jednoho z nových kádrů, kteří nastoupili po změně režimu k policii, samozřejmě hned na vedoucí místa, očernit mě a vyhodit od sboru, byla to poslední kapka k mému rozhodnutí odejít. Ten povedený šéf byl vskutku pozoruhodnou existencí, všude se oháněl svojí disidentskou minulostí. Když jsem se bavil s pár lidmi, kteří si opravdu za minulého režimu užili své, nikdo ho neznal a ani o něm neslyšel. Milý šéfík však těm kecům, které o sobě šířil, nakonec nejspíš sám uvěřil. A protože to, co opravdu ovládal, bylo pochlebování nadřízeným, přičemž měl to štěstí na podřízené (včetně mě), kteří potřebnou práci odvedli i navzdory svému šéfovi, měl nastartováno k té nejlepší kariéře.

Já však už na jeho hry nemínil přistoupit a nehodlal ze sebe dělat blba. Takže poté, co mě opustila moje dívka, já jsem zase opustil policii a udělal se pro sebe.

Založil jsem si soukromou detektivní agenturu, jejímž jsem byl jediným zaměstnancem.

Po poněkud rozpačitém začátku nabrala moje soukromodetektivní kariéra přímo raketový start. Někdy kolem poloviny devadesátých let minulého století, kdy u nás byl „divoký východ“, tedy pardon, doba počátků znovubudování kapitalismu v Česku, jsem se připletl ke třem případům únosů dětí podnikatelů české, ruské a arabské národnosti (v tomto pořadí, jak neopomenu zdůraznit, když o těchto událostech někdy, velmi zřídka, vyprávím).

Jak musím dnes, z odstupu, připustit, ve všech třech případech jsem měl víc štěstí, než bych si vůbec mohl přát. A je to vlastně trochu div, že živý a zdravý teď mohu líčit svůj příběh. Dnes bych se už choval jinak, ale tehdy jsem byl mladší a pitomější. No, dnes musím uznat, že jsem od té doby pouze trochu zestárl. Faktem však je, že jsem všechny tři únosy více méně bez úhony (tím myslím pouze s nepodstatným množstvím olova v nepodstatných částech těla) přežil a vrátil děti vděčným rodičům. A tady se osud nějak zmýlil a dobro bylo odměněno. Všechny tři rodičovské páry byly velmi movité, jinak by jim děti ostatně nikdo neunášel. A tihle rodiče mě pak finančně zabezpečili až do smrti. Takže teď už mohu pracovat opravdu pouze pro radost, čímž nechci ovšem tvrdit, že se mi občas nepodaří vymáchat si čumák v pěkném svinstvu. Pravda je také to, že o podrobnostech svého tehdejšího konání se raději příliš nezmiňuji ani dnes, kdy od oněch událostí uplynulo pěkných pár let.

A tak z vily, kterou jsem si pořídil v brněnské Bystrci na parcele, ze které je pěkný výhled na moji milovanou Brněnskou přehradu, jsem začal občas vyjíždět bojovat proti nepravostem. A pokud jsem proti nepravostem nebojoval, což bylo docela často, vodil jsem si tam přítelkyně, které přišly po Hance. Byly to však vesměs krátkodobé známosti, které neměly naději na úspěch.

Až do doby, kdy mi do života vstoupila Lucka. Shodou náhod také učitelka mateřské školy. Jenže bývalá. Když už měla dost věčných reforem našeho školství, které znamenaly vždy jen zhoršení předchozího stavu, čímž ostatně školství silně připomínalo policii, zanechala učení a založila si svatební agenturu „Šťastný start“. Sama sice v přístavu manželském šťastně nepřistála, protože svého nastávajícího načapala týden před svatbou v posteli s nejlepší kamarádkou, jak se mi svěřila, avšak druhým dokázala svatbu zařídit naprosto dokonale.

Dohromady nás svedl smutný případ týkající se jednoho bezskrupulózního starožitníka, jehož svérázné podnikání se snažila odhalit Lucčina sestra Hanka. Naneštěstí ji tato snaha stála život. Jediné, co mě na tomto případu těšilo, bylo to, že jedním z jeho výsledků bylo přistěhování se Lucky Hudcové do mého domu.

2

Tohle vše mi prolétlo hlavou, když jsme seděli na mém oblíbeném místě – sedadle vpravo vpředu na horní palubě lodi Bratislava – a užívali si slunečného dne a projížďky lodí po Brněnské přehradě. Výlet lodí jsme si nadělili jako odměnu po ujití nějakých deseti kilometrů od mého domu až k hradu Veveří.

Místo přehradního jezera a okolí jsem si však tentokrát spíše prohlížel svoji životní partnerku. Samozřejmě jí to neuniklo. Rozpačitě se pousmála a trochu nejistě se zeptala: „Co se na mě pořád tak koukáš?“

Vrátil jsem jí úsměv se slovy: „A to ti vadí?“

„No, nevadí. Jen nevím, co si mám myslet o tom, jak mě podrobně studuješ.“

„A chceš snad říci, že není co studovat?“ rázně jsem odvětil a tentokrát si svoji partnerku prohlédl důkladně celou. V duchu jsem si toho dne, pravda už po několikáté, zopakoval, že je skutečně co obdivovat. Lucka byla totiž nejenom chytrá a vtipná žena. Navíc pro ni, jak jsem se už zmínil, v žádném případě neplatilo občas omílané pravidlo, že ženská je buď chytrá, nebo hezká. Lucka mi kromě své inteligence a vtipu imponovala i svým vzhledem. Vcelku u ní bylo jedno, jestli jste začali prohlídku u hlavy nebo u nohou. Všude se bylo na co dívat a co obdivovat. Souměrnou tvář rámovanou krátkými, lehce vlnitými, světle hnědými vlasy zdobil pár opravdu hluboce modrých očí nad roztomilým nosíkem pršáčkem. Vždy, když jsem se Lucce do jejích kukadel zakoukal, nepotřeboval jsem už sledovat žádný televizní program. Následovala štíhlá, avšak ne hubená postava s malými pevnými ňadry, oblé boky tak akorát – tato část Lucky byla skryta v bílém bavlněném tričku s hejnem malých srdíček na prsou a džínové minisukni, v tomto oblečení její postava neobyčejně vynikala, jak mi to alespoň připadalo. No a nakonec jste nemohli přehlédnout štíhlé, pevné nohy, kterým toho dne vůbec nevadilo, že nebyly nazuty v lodičkách, ale ve sportovních botách. Prostě kouzelný výhled – ostatně neušlo mi, že i kapitán lodi ze své kormidelní kabiny, která byla za námi, po Lucce neustále pokukoval.

Doba strávená po Lucčině boku naprosto změnila a zpřeházela můj staromládenecký život. A já si v té chvíli řekl, že není nad čím meditovat. Druhé takové děvče mi už osud určitě nenadělí. Není opravdu nad čím přemýšlet!

Ubezpečil jsem se, že na přední části horní paluby před kormidelnou jsme byli jediní pasažéři. Sáhl jsem do kapsy svých výletních šortek – v duchu jsem se ušklíbl, že jsem vskutku vhodně oblečený pro to, co jsem hodlal provést –, vyndal jsem malou krabičku, otevřel ji a strčil udivené Lucce pod její pěkný nosík.

Překvapeně pozorovala platinový zásnubní prstýnek s briliantem, který si lebedil v sametu krabičky, potom polkla a zajíkavě se zeptala: „Ty si mě dnes tak prohlížíš a jsi vůbec nějaký zamlklý… To má být na rozloučenou? Ty se chceš rozejít?“

V té chvíli jsem polkl zase já. Potom při vědomí toho, že můj čin byl tragicky nepochopen, jsem se bláznivě rozřehtal.

Před udiveným zrakem kapitána začala Lucka natahovat moldánky a vyčítavě vzlykla: „A k tomu se mi ještě směješ!“

To už jsem nevydržel a doslova explodoval smíchem, až jsem se zakuckal. Když jsem se trochu vzpamatoval, rychle ze mě vypadlo: „Ty jsi ale… Vždyť já tě tady chci požádat, co chci požádat, já tě tady a teď žádám o tvoji ruku!“ Konec věty jsem už doslova zaúpěl.

Po tomto mém přiznání Lucka chtěla něco říct, nicméně z toho pokusu jí zůstala jen otevřená pusa. Když ji konečně zavřela, zaryla mi svoji tvář do ramene a usedavě se rozbrečela.

Chvíli to trvalo, než se uklidnila. Konečně se důkladně vysmrkala, upravila nalíčení kolem očí rozmazané slzičkami a rozpačitě řekla: „Já jsem ale husa!“

Usmál jsem se a namítl: „Když už to musí být, jsi tak maximálně husička.“

Už vesele se na mě zaculila: „Nebuď drzý. Ale že jsi mi vyrazil dech!“

Přisvědčil jsem: „To vidím. Ještě jsem však neslyšel tvoji odpověď. Myslím odpověď na otázku, jestli by sis mě vzala za manžela?“

„Já tě nechci zklamat,“ zněla odpověď a pokračovala s narůstajícími rozpaky, „jenže nezlob se, prosím. Je mi s tebou moc dobře a miluji tě. Jenže to zklamání, které jsem kdysi zažila, je ve mně ještě kdesi hluboko zasuté. Mně to zatím vyhovuje tak, jak to mezi námi je. Pokud mě teď nevyženeš, tak s tebou budu ráda dál bydlet ve tvém domě, kde je mi po tvém boku moc a moc dobře. A pokud se budeme snášet a, doufám, mít rádi i dál, tak za nějakou dobu, pokud pořád budeš chtít, i na tu svatbu může dojít.“

Po chvilce ještě rozpačitě dodala: „Ten prstýnek je moc pěkný, líbí se mi, musel být pořádně drahý… Ale zatím si jej, prosím, schovej. Třeba jej jednou budeš chtít dát nějaké jiné.“

„A to zase ne!“ rázně jsem namítl. „Dárky se nevrací, to bys měla vědět. Jen si ten prstýnek nech a nos ho. Ať ti připomíná, jak tě miluji. A kdybychom se jednou, nedej bože, rozešli, tak ať ti připomíná, jak jsme se měli rádi.“

Po tomto svém proslovu jsem Lucce rázně přikázal: „Ukaž mi svoji ctěnou levou ruku.“ A než stačila zaprotestovat, navlékl jsem jí prstýnek.

Takovému gestu zřejmě žádná žena neodolá, takže i moje Lucka na chvíli zmlkla a prohlížela si novou ozdobu svého prstu. Bylo vidět, že se jí prstýnek líbil. V duchu jsem si řekl – bodejť by ne, za ty peníze.

Po chvilce bylo zřejmé, že s nabídkou sňatku jsem sice neuspěl, avšak dárek byl přijat. Lucka se mě pouze udiveně zeptala: „Na prstu mi ten prstýnek sedí jako ulitý, jak jsi tak odhadl jeho velikost?“

Ušklíbl jsem se: „Prdlajs, odhadl. Jednou, když ses sprchovala a sundala sis prstýnek, který jsi tehdy nosila, jsem změřil jeho průměr.“

3

Seděl u stolu a zíral oknem do zahrady. Musel na ni pořád myslet. Pořád si v hlavě promítal poslední okamžiky jejího života. Kdy byli spolu. Vlastně spíš vedle sebe.

Najednou jej z jeho zadumání vytrhlo dlouhé zazvonění domovního zvonku. Řekl si, že se na toho, kdo zvoní, může vykašlat. Jenže zazvonění v celé své naléhavosti zaznělo znovu. Tak zasakroval a vydal se ke dveřím.

Otevřel je. Za nimi stál jakýsi ramenatý chlapík stejně vysoký jako on. Musel mít tedy skoro 190 centimetrů. Měl matný pocit, že jej nebo jeho fotku už někdy viděl. Nevzpomínal si však, kde nebo kdy to bylo.

Vůbec na toho člověka neměl náladu, proto na něj nepříliš přívětivě houkl: „Co si přejete?“

Muž před dveřmi se na něj zakřenil jako pitomec a rádoby zdvořile se jej zeptal: „Dobrý den, mé jméno je Berka, Stanislav Berka. Mám tu čest hovořit s panem Ivem Urbanem?“

Že by ten člověk na něj udělal nějaký extra dojem, to tedy ne. Na zadek před ním určitě nepadne. Přímo nepřátelsky na něj zavrčel: „Jo, to jsem já. Ivo Urban. A co jste vy zač? Něco prodáváte?“

Ten otrava se tvářil pořád jako dobrotivý andělíček a dodal: „Neprodávám nic. Naopak, rád bych si něco odnesl. Informace.“

„Co? Co to plácáte?“ udiveně se jej zeptal. „Vy jste novinář? To můžete zrovna vypadnout. S takovou sběří se bavit nebudu.“

Úsměv toho pitomce však nepolevoval. Prohlásil: „S novinářskou obcí nic společného nemám a vaši nechuť k žurnalistům dokážu pochopit. Já jsem však soukromý detektiv.“

„A tady hledáte co?“ zeptal se jej a hladina naštvanosti v něm začínala povážlivě stoupat.

„Byl jsem najatý, abych objasnil důvody smrti muže, který byl přítelem vaší dcery,“ dal se ten přede dveřmi do vysvětlování. „Nepozvete mě dál? Takhle se bavit na ulici před sousedy…“

„Mně to nevadí,“ reagoval na prosbu detektiva.

„To je samozřejmě vaše volba a já ji respektuji,“ prohlásil ten dotěra a nezdálo se, že by se chystal k odchodu.

„To mě těší,“ zabručel a měřil si toho chlápka pohledem, který rozhodně nebyl přátelský.

„Můžete mi prosím tedy říct něco o vztahu vaší dcery Kláry?“ snažil se ten chlapík dobrat nějakých informací.

„Snad bych mohl, ale nechci,“ zněla stručná odpověď.

„A proč, smím-li se zeptat?“ nevzdával Berka svoje úsilí.

Chvíli se rozmýšlel. Dumal nad tím, jestli tomu chlápkovi nemá dát jednu do zubů. Potom si však řekl, že by z něčeho takového byla nejspíš rvačka s nejistým výsledkem, protože ten detektiv nevypadal na to, že by se nechal jen tak zmlátit. Neochotně tedy zabručel: „Zeptat se jistě smíte. Já vám však hovno odpovím, protože vám je stejné hovno po mé dceři.“

Chlapík přede dveřmi se odhodlal ještě k poslednímu pokusu: „A co vy?“

„Co já?“ zeptal se nechápavě.

Ten detektiv, nebo kdo to byl, trpělivě vysvětloval: „Samozřejmě myslím, jestli vy jste znal milence své dcery a případně, kdy jste se s ním naposledy setkal?“

„Po tom je vám taktéž hovno,“ prohlásil, obrátil se, vešel zpět do chodby svého domu a zabouchl za sebou dveře.

Posadil se znovu ke stolu, u kterého seděl před tím, než jej ten člověk vytrhl z jeho myšlenek. Čím dál víc byl přesvědčený o tom, že toho detektiva neviděl naposledy. Tohle určitě jen tak neskončí. V hlavě mu začal běžet film. Film o tom, co předcházelo detektivově zazvonění u dveří jeho domu…

4

Dohodli jsme se, že ty naše nedokončené zásnuby oslavíme v hospůdce U Pepy, kam jsme se vydali po přistání lodi u bystrckého mola. Tento roztomilý podnik, který byl nedaleko od mého domu, a stal se tudíž mojí druhou kanceláří, zařídil a provozoval usměvavý manželský pár Josefa a Aleny Kroupových. Moc dobře jste se tam mohli najíst a napít, vše bylo doplněno příjemnou obsluhou. Pokud jsem potřeboval trochu soukromí, byl k dispozici stůl izolovaný ve stinném rožku malé příjemné zahrádky, která patřila k hospůdce. Když už bylo venku chladno, a přesto jste potřebovali soukromí, bylo možné se také usadit v jednom ze dvou salonků, kterými byla Pepova hospůdka vybavena.

Už jsme se pomalu blížili k Pepově podniku, když se mi v kapse rozehrál mobil. Na displeji jsem s údivem zjistil, že mi volá Klement Chládek.

Donesly se mi kdysi zvěsti, že Chládkovi uvědomělí rodiče mu dali křestní jméno Klement na počest našeho prvního dělnického prezidenta. Co na tom bylo pravdy, nevím. Rozhodně však proslulé křestní jméno Chládkovi nebránilo ještě v bývalém socialistickém Československu v podnikatelském rozletu. Velmi brzy se zařadil k nejvýznamnějším vekslákům, což platilo v obou částech naší kdysi federativní vlasti. Byl velmi pružný a měl široké obchodní zájmy – tuzexové bony, světové měny volně směnitelné i nesměnitelné a kromě toho jakékoliv zboží, které nebylo běžně na trhu. Když jste něco potřebovali a v obchodě to neměli, stačilo kontaktovat Klementa Chládka. Mohli jste si být jistí, že za pár dní budou vaše přání splněna.

Na rozdíl od mnoha jiných „kolegů“ měl Chládek po zásluze pověst solidního obchodníka. Nikdy vás nepodvedl a vždy splnil, co slíbil. V souladu s tehdejšími zákony však jeho obchody zrovna nebyly, to dá rozum. Klement byl sice solidní obchodník, avšak svoje solidní služby by nemohl poskytovat, pokud by v tehdejší době nebyl neustále na štíru se zákonem.

Je třeba přiznat, že v dobách budování rozvinutého socialismu v naší zemi Chládkovo privátní podnikání, zahrnující neoficiální import a někdy i export zboží a především devizové operace nejrůznějšího druhu, legálně provozovat prostě nešlo. Neustále se proto pár mých kolegů specializovaných na hospodářské delikty snažilo dostat Chládka před soud a do vězení. Jenže to nebylo tak jednoduché. Klement si dával veliký pozor na to, s kým obchodoval, a jeho spokojení zákazníci samozřejmě neměli zájem proti němu svědčit. Vždyť jeho kvalitní služby mohli zase potřebovat. Navíc se proslýchalo, že nad Chládkem držel ruku někdo významný ze Státní bezpečnosti, protože i tomuto okruhu zákazníků mohl nabídnout mnohé ze svých služeb. Nakolik to byla pravda, nevím. V každém případě však Klement Chládek proplouval životem vcelku spokojeně.

Osudnou se však Chládkovi stala jedna „obchodní cesta“ do mého rodného města Brna, kde jsem tehdy, po polovině osmdesátých let, začínal svoji kriminalistickou kariéru. Jeden z Chládkových brněnských zákazníků byl, bohužel pro Klementa, pomocí pistole ráže 9 mm odeslán na onen svět. Chládek s tím neměl nic společného, ke cti mu sloužilo, že, pokud to bylo alespoň trochu možné, důrazně se vyhýbal ve svém podnikání použití jakéhokoliv násilí. Jedinou výjimkou snad mohlo být jen to, pokud se jej někdo velice drze pokoušel podrazit. To však tento případ rozhodně nebyl.

Osudem Klementa Chládka jsem se tak stal až já. Šel jsem do tehdy známé vinárny vyzpovídat jednoho ze svých informátorů a zkusit z něj vytáhnout nějaké informace o zmiňované vraždě. Náhodou jsem tam narazil na Chládka. Protože jsem o něm věděl, že se se zavražděným znal, začal jsem jej zpovídat a zarazila mě jeho vzrůstající nervozita. Můj policajtský nos prostě začal větřit nepravosti. Potíž byla ovšem v tom, že jsem byl ve vinárně sám a Chládek byl doprovázen dvěma statnými bodyguardy. Jak jsem říkal, násilí Chládek zrovna nevyhledával, jenže zkoušet, jak by on a jeho muži reagovali na předvedení na stanici (tehdy) Veřejné bezpečnosti, jsem přece jen nechtěl.

Mobily v té době ještě nebyly. Jak na zavolanou se však ve vinárně objevila dvoučlenná policejní hlídka (tedy samozřejmě hlídka VB). Hoši byli schopní a výkonní a s ničím se nemazlili. Chládek a jeho muži se na mé vyzvání neměli k odchodu na stanici, takže oba policisté nelenili a celou trojici ve chvilce zdobila pouta na rukou.

Kdyby tenkrát Klement Chládek zachoval chladnou hlavu a nevzbudil svým chováním mé podezření, nejspíš bychom se v klidu rozešli. Takto jsme však po chvíli zjistili důvod Chládkovy nervozity. V jeho autě jsme našli dvě neregistrované pistole s tlumiči a zásobou nábojů. To byl tehdy rozhodně větší problém než dnes. Především to však byla vítaná záminka, jak vyzrát na milého Klementa. Soudy tehdy nesoudily tak zdlouhavě jako dnes. Po svižně vedeném vyšetřování a soudním líčení putoval Klement Chládek na dva roky za mříže. Nebylo to pro něj tak bolestivé, protože se dostal ven samozřejmě dřív za dobré chování.

Já si za Chládkovo zatčení vysloužil povýšení a tichou závist některých kolegů, on však projevil překvapivou dávku velkomyslnosti. Na rozdíl od jiných mých „zákazníků“, kterým jsem zařídil pobyt v nápravném zařízení a kteří mi potom za odměnu vyhrožovali mukami pekelnými, Chládek za mnou jednou, bylo to už po listopadu ’89, zašel a kupodivu mi poděkoval.

Já s úsměvem poslouchal, že nebýt mé policajtské horlivosti, nedostal by se milý Klement do kriminálu a neseznámil by se tam s mužem jménem Jáchym Šmilauer, který byl a je neobyčejně schopným ekonomem. Podobně jako Chládek však Šmilauer narazil na mantinely kapitalistického podnikání v socialistickém prostředí, a byl tenkrát odsouzen za rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví, jak se tehdy toto provinění nazývalo.

V každém případě však tento finanční mág neomylně vycítil změny, ke kterým zakrátko v naší zemi mělo dojít. Klement Chládek dal moudře na jeho čich a spolu vytvořili krátce před sametovou revolucí zárodek dnešního Chládkova impéria. Když opustili nápravné zařízení, založili malé výrobní družstvo, ze kterého je dnes konsorcium řady firem od bankovnictví přes dopravu a stavebnictví až po řadu dalších různých průmyslových i neprůmyslových podniků.

Klement Chládek i Jáchym Šmilauer patří nyní k úctyhodným byznysmenům a historky ze své vekslácké minulosti dávají už jen k dobru u vína. Oba pánové dnes patří k nejbohatším Čechům.

5

Nebylo to tak dlouho, co jsem se s Klementem Chládkem naposledy viděl. Jeden můj přítel byl zkorumpovaným policistou neprávem obviněn z vraždy dcery Klementa Chládka. Já se ujal úkolu najít opravdového vraha, a tak mě tehdy po delší době osud svedl zase s Chládkem dohromady. Byl jsem nakonec opravdu tím, kdo jej seznámil se jménem vraha jeho dcery.

Klement Chládek mi byl vděčný za to, že jsem objasnil konec života mladé ženy, i když jejich vztah byl hodně komplikovaný a rozhodně se neblížil tomu, jak by měl ideální vztah mezi milujícím otcem a milovanou dcerou vypadat.

V každém případě jsme od vzájemného respektu přešli k jistému druhu přátelství, důkazem čehož byla spousta vzácné skotské whisky, kterou mě tehdy Chládek obdaroval, a navíc to, že jsme se na jeho návrh začali oslovovat křestními jmény.

Proto i teď se v telefonu ozvalo: „Dobrý den, Stanislave. Tady je Klement Chládek. Tedy pardon. Mohu vás doufám stále oslovovat křestním jménem?“

Usmál jsem se. „Samozřejmě, Klemente. Není to přece tak dlouho, co jsme si na tohle oslovování připili vaší vzácnou whisky.“

V reproduktoru mobilu bylo slyšet podle tónu jeho hlasu, že Chládek můj úsměv opětoval. „To jsem rád. Abych vás však nezdržoval zbytečným žvaněním… Potřeboval bych se s vámi dost nutně sejít. Měl jsem teď nějaké vyřizování ve vašem městě. Ta schůzka skončila dříve, než jsem čekal, a tak jsem vás chtěl poprosit, jestli bychom si nemohli někde pohovořit. Abych vás příliš neobtěžoval, zajedu třeba k vám domů. Nebo navrhněte jiné místo, které by se vám hodilo. Já se rád přizpůsobím. Jen bych vás poprosil, abychom se sešli dnes, pokud tedy jste v Brně.“

„Doma byste mě nyní nezastihl,“ odpověděl jsem mu, „s mojí partnerkou Lucií jsme si udělali malý výlet na Brněnskou přehradu a teď jsme na cestě do hospůdky U Pepy, tady u nás v Brně-Bystrci. Pokud chcete, tak si v téhle restauraci objednám rychle salonek, abychom měli soukromí, a sejdeme se tam.“

„A slečna nebo už paní Lucie?“ zaznělo tázavě z mobilu.

Rázně jsem Klementu Chládkovi odpověděl: „Slečna Lucie. A kvůli ní nemusíte mít žádné obavy. Nemám před ní tajnosti ohledně práce. A ostatně i v případu vaší dcery mi pomáhala.“

Chládek rychle zadrmolil: „No, dobrá, dobrá. Nechtěl jsem ji urazit. Tak pokud by vám to nevadilo, tak nejpozději za hodinku bych byl v té vaší hospůdce. Už ji hledám v navigaci – žádný strach, cestu najdu.“

6

Jak jsem slíbil Klementu Chládkovi, okamžitě jsem zatelefonoval Pepovi Kroupovi, má-li volný ze svých salonků ten menší. Když jsme tedy za čtvrthodinku s Luckou vstoupili do jeho příjemné hospůdky, čekal nás v salonku stůl prostřený pro jistotu pro čtyři osoby.

Ještě venku mi Lucka na můj omluvný dotaz odpověděla, že je sama zvědavá, co po mně vlastně Klement Chládek může chtít, a že jí tedy změna našeho programu vůbec nevadí.

Posadili jsme se do pohodlných křesílek a očekávali jsme obvyklou, nervy drásající a vyčerpávající úvodní proceduru při návštěvě Pepova podniku – myslím samozřejmě objednávku jídla a pití.

Drama z této činnosti vytvářela jak kvalita a výběr podávaných jídel, tak i úctyhodný seznam nabízených nápojů. Tentokrát se však Pepa nad nás naklonil s tajuplným úsměvem – oba nás s Luckou počítal tak trochu do rodiny – a řekl: „Ne, že bych vám nechtěl dát do rukou tady ty jídelní lístky. Dovolil bych si vám však učinit malou nabídku.“

Jak jsem slyšel mnohoslibné tóny ozývající se v Pepově hlase, začaly pracovat mé chuťové buňky naplno. Lucka mě pozorovala s úsměvem, protože za dobu našeho společného soužití mě poznala a dobře věděla, co se ve mně odehrává. Lehce jsem polkl a zeptal se: „Tak nás prosím nenapínej a svěř se, co máš tentokrát za specialitku.“

Pepa se trošku domýšlivě pousmál a prohlásil zcela přesvědčivým tónem: „Mám známého na Vysočině, který tam hospodaří na nevelké biofarmě, jak víš. Teď jsem od něj dostal čerstvé jehněčí. Co byste tak řekli na mísu smažených jehněčích kousků a k tomu speciální bramborový salát, který se moje Alenka naučila připravovat od své maminky? A protože jídlo musí plavat a vy tu nejste autem, doporučoval bych výborný červený suchý Neronet, který jsem teď dostal ze Zaječí.“

Znovu jsem polkl a obrátil se k Lucce: „Souhlasila bys s Pepovou nabídkou?“

Ozdoba mého života mě pozorovala s pobaveným úsměvem, lehce nakrčila svůj roztomilý nosík a pomalu prohlásila: „Já musím držet trošku dietu. Tobě bych ji také doporučovala. Takže, dones nám, Pepo, prosím každému mísu zeleninového salátu a minerálku.“

Doufal jsem, že si Lucka ze mě utahuje, jistý jsem si tím však nebyl. Když však Lucka uviděla výraz naprostého zoufalství na mé zmučené tváři, hlasitě se rozesmála.

K takto propuknuvší zábavě na můj účet se přidal i Pepa, kterému samozřejmě neušla grimasa naprostého zmaru na mé tváři. Lucka se potom na mě útrpně podívala a prohlásila: „Tak to smažené jehněčí s bramborovým salátem tvé paní a Neronetem, Pepo, prosím přines. Jinak budu vdova, aniž bych se vdala. Já si zobnu jen pár kousků, ale tady ten můj detektiv se musí posilnit.“

Pepa s úsměvem odkvačil vyřídit naši objednávku a já jen tak mimochodem mohu poznamenat, že Lucka toho nakonec zbouchala víc než já. Jako obvykle svoji konzumaci doprovázela poznámkami jako: „jen si trochu zobnu“, „namouduši, už jsem úplně nacpaná“, „snad ještě ochutnám tenhle kousek, ale ten už bude určitě poslední“ atd. Fakt je, že jí pánbůh a příroda nadělili dobré „spalování“. Vedle mé poněkud hřmotné postavy vypadala ta její, perfektně vytvarovaná, poněkud miniaturně. Co se však jídla týkalo, nestačil jsem se divit, kam se to všechno může v tom štíhlém těle s pevným bříškem schovat. Jo, holt se někdo na tom světě má. To však zatím trochu předbíhám.

7

Byli jsme právě v nejlepším. Pepa nám otvíral další láhev výborného Neronetu a Lucka jej vybízela: „Už jsem dost plná, ale pár kousků toho jehněčího a trochu salátu bys, Pepo, donést mohl.“

Já se pobaveně culil do své sklenice vína, když jsem spatřil vcházejícího Klementa Chládka. Všichni jsme se navzájem pozdravili. Když Chládek nasál vůni jehněčího a vína, bez velkého přemlouvání souhlasil, že se k nám přidá. Ještě nechal stejné jídlo, ovšem pouze s nealko pivem, donést svému řidiči, který zůstal v hlavní místnosti Pepovy hospůdky. Pepa nám doplnil jídlo a pití a potom jsme se už všichni tři věnovali hodování.

Když už jsme měli nejen já s Chládkem, nýbrž i Lucka opravdu dost, pohodlně jsme se usadili už u třetí láhve Neronetu a já vyzval Klementa Chládka, aby nám konečně řekl, proč jsme se tu vlastně sešli.

Chládek trochu upil ze sklenice a pak se nejistě zavrtěl v křesílku. „Já nevím, možná jsem trochu paranoidní a měli bychom raději zůstat tady u toho jídla a pití.“

Nesouhlasně jsem mu řekl: „Ale to ne, milý Klemente. Co se nakousne, to by se také mělo dojíst. Tak jen to ze sebe vysypte. Mám z vás takový pocit, že se vám potom uleví.“

Chládek si nervózně pohrával se svojí skleničkou a bylo na něm vidět, že se rozhoduje, zda má promluvit, nebo ne.

Najednou skleničku rázně postavil na stůl a prohlásil: „Máte pravdu, Stanislave. Bude lepší, když vám řeknu, co mám na srdci. Bude to lepší pro mě a možná že i pro tuhle zemi. Mohu se však spolehnout na vaši diskrétnost?“

Lucka, která náš hovor zvědavě sledovala, jen mlčky přikývla a já odpověděl: „Na naši diskrétnost se spolehnout opravdu můžete, to jste ostatně už, pokud se o mě jedná, poznal. A Lucie má sice vlastní svatební agenturu, to jí však nebrání v tom, aby mi občas pomáhala. Co vím já, ví i ona. Trochu jste mě však polekal tou poznámkou o naší zemi. O co vlastně jde? Jen mluvte.“

Z Klementa vypadl dotaz, který jsem, protože pravidelně sleduji sdělovací prostředky a dění kolem nás, vlastně tak trochu očekával. „Určitě vám něco říká zkratka SNZ.“

Pousmál jsem se. „To pravděpodobně myslíte tu naši novou progresivní a moderní politickou stranu ,Sloužíme naší zemi‘, která tak neochvějně, alespoň podle průzkumů, směřuje k úspěchu v blížících se parlamentních volbách?“

Chládkovi neušel závan ironie v mé otázce a ve výrazu mého obličeje. Zeptal se: „Vy zrovna asi fanoušek tohoto seskupení nebudete?“

Pobaveně jsem mu sdělil: „To tedy opravdu ne a to stejné bude platit zřejmě i pro Lucii.“

Chládek se na nás s téměř neznatelným úsměvem zadíval a potom se zeptal: „Jak jsem vás, tedy myslím Stanislava, poznal, tak odpověď asi tuším. Nicméně mohl byste mi ji pro jistotu ještě říct vlastními ústy?“

Ušklíbl jsem se. „Ono to je jednoduché. Na nás oba totiž nezabírají reklamy jakéhokoliv druhu.“

„Prosím?“ zaznělo tentokrát s údivem z Chládkových úst.

Už vážně jsem se dal do vysvětlování: „To máte, Klemente, jednoduché. Tenhle spolek, myslím SNZ, tak zatápí zavedeným partajím, které z něj mají tím větší vítr, čím blíže jsou před námi volby, protože je to perfektně marketingově zmáknutý produkt. Lidem říká, co chtějí slyšet – že zatočí s korupcí, že odstaví od moci přezrálé politiky, že tu udělají pořádek… Všechny ty jejich sliby si ani nepamatuji. Hovoří jasně a jednoduše v krátkých sloganech, a to na řadu lidí, zvlášť na ty, kterým se nechce moc přemýšlet a uvažovat, zabírá. Spoustě našich spoluobčanů, ale ono to je vlastně stejné i v zahraničí, vyhovuje, když se před ně postaví někdo, kdo jim pár jasnými slovy vyloží, kam dál. Takoví lidé potom nemusí váhat nebo vlastní hlavou přemýšlet a podobné věrozvěsty rádi následují. V případě SNZ je tohle umocněno setrvalou kampaní v médiích. Pomalu nemůžete otevřít noviny, aby se tam někde neobjevil někdo ze SNZ. No a co si mnozí naši spoluobčané přečtou ve svém oblíbeném deníku, či snad dokonce vidí v hlavních večerních zprávách své oblíbené televize, to přece musí být pravda. A především! Na konci, možná spíš na začátku tohoto stroje na popularitu je on – veliký vůdce, miláček národa, Horymír Vostrý. Když si jej SNZ zvolila do svého čela, tak jsem si já ťukal zase na to své čelo, protože sice tohoto našeho populárního herce blíže osobně neznám, nicméně ještě jako policajt jsem se o něm leccos dozvěděl. A tak jsem si jen nevěřícně říkal, jak takového, s prominutím, kance může někdo postavit do čela politické strany. Jako bývalého policajta mě úplně odrovnala vystoupení tohoto umělce, kde národ přesvědčoval o tom, že jako představitel hlavních rolí policisty a soudce v seriálech ,Kriminálka zasahuje‘ a ,Vrchní soudce‘ dobře poznal všechna zákoutí policie a justice, takže ví, jak tam udělat pořádek. Mně je jasné, že ten pán ví ve skutečnosti kulové, jenže řada mých spoluobčanů si to bohužel nemyslí. A za nejhorší považuji to, že milý pan Vostrý ty své řeči pronáší tak, že jim nejspíš už i sám věří. Tedy napřed jsem si myslel, že to jen hraje. V posledních týdnech jsem však došel k přesvědčení, že nikoliv – on tomu, co žvaní, nejspíš opravdu věří a hluboce to prožívá.“

8

Jak jsem se tak rozmluvil, nejprve jsem si nevšímal provinilého výrazu, který se začal objevovat na Chládkově tváři. Když jsem si jeho rozpaky uvědomil, bylo už pozdě, abych hodil zpátečku. Proto jsem na svůj proslov plynule navázal dotazem na Chládka: „Já se tak pěkně rozjel při tom svém politologickém rozboru a až teď jsem si uvědomil, nedal jste také vy, Klemente, tomu bohulibému politickému spolku štědrý finanční dar? Pokud mě paměť neklame, tak jsem kdysi kdesi zahlédl krátkou zprávičku na toto téma. To však už bylo před delší dobou.“

Chládek se poněkud zkroušeně přiznal: „No, tak nějak. To je vlastně důvod, proč jsem tady.“

Udiveně jsem se zeptal: „Co? Váš finanční dar? Vy jste ty prachy daroval nějak načerno, v rozporu se zákony?“

Klement rychle namítl: „Ale ne, v žádném případě ne. Jenže já jsem to byl, kdo vymyslel projekt politické strany ,Sloužíme naší zemi‘. A především já do jejího čela postavil Vostrého. Měl jsem ty nejlepší úmysly. Chtěl jsem rozbít ten systém, kdy si u nás zemi a vliv na ni rozparcelovaly dvě největší strany – Demokratická liberální a Pokroková demokratická, kterým přicmrndávají ty menší partaje podle potřeby. Všechny strany se pak ohání demokracií, hospodaří tak, jak jim to vyhovuje, a my to platíme!“

Zabručel jsem: „To vám věřím, Klemente, že jste měl ty nejlepší úmysly. Jenže jak říká klasik – cesta do pekel je dlážděna samými dobrými úmysly. A navíc ty partajní hrátky, které tak procítěně kritizujete, jsou podstatou naší demokracie.“

Chládek znovu zkroušeně přikývl: „No právě. To si poslední dobou říkám čím dál častěji. A jsem z toho čím dál zoufalejší.“

I když mi bylo Chládka trochu líto, tak jsem se vzrůstajícím pobavením ironicky konstatoval: „Takže jste se rozhodl situaci vylepšit tím, že založíte další partaj, která však bude něco úplně jiného. Vnese do toho našeho drsného politického kolbiště něco kulturnosti, myslím politické kulturnosti. Bude všem vzorem, získá si hlasy spoluobčanů, ujme se vlády a budeme tu mít ráj na zemi.“

Chudák Klement Chládek najednou nevěděl, kam s očima. Nasucho polkl a špitl: „Já vím, že vypadám teď a tady jako pořádný blbec. Jenže ono to tak opravdu bylo.“

S upřímným výrazem bezmoci ve své tváři jsem obrátil oči k nebesům, tedy v té hospůdce spíš ke stropu, a zaúpěl jsem: „Ježíšmarjá, Klemente! Jak může být tak naivní jeden z největších a nejúspěšnějších byznysmenů v této zemi? Můžete nám to prosím vysvětlit? Skoro bych řekl, že to ani vysvětlit nelze.“

Chládek už zase pomalu nabýval svoji obvyklou sebejistotu a se vzrůstající věcností stručně prohlásil: „Vysvětlení je jednoduché. Jsem prostě blbec.“

Namítl jsem: „Zas tak strašné to snad s vámi není.“

„Normálně snad ne,“ přikývl Chládek, „jenže tady jsem udělal chybu, že jsem na rozjezd SNZ věnoval peníze…“

„Kolik?“ zeptal jsem se.

„Bylo jich dost. Řádově šlo o miliony. Ale pozor! Byly to peníze, které jsem dal ze své vlastní kapsy a na straně SNZ byly vedeny řádně v účetnictví a uvedeny v daňovém přiznání, i když z nich samozřejmě SNZ jako politická strana darovací daň nemusela zaplatit.“

9

„Což boj s korupcí určitě je,“ přitakal jsem.

10

11

12

13

14