Jarmila Pospíšilová

KOSA A KÁMEN

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jarmila Pospíšilová, 2009

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2010

ISBN 978-80-243-5285-5

1.

Inženýr Severa stál u kuchyňské linky, zaléval si čaj a přemýšlel o rozhovoru s Petrem Koblihou. Téměř se pohádali, Kobliha zpočátku nechtěl pochopit, že jejich plán se musí odložit. On sám z toho radost taky neměl. Ale copak si tu nohu zlomil schválně? Teď má nechodící sádru a nemůže nic dělat.

Z úvah ho vytrhlo vyzvánění mobilu odloženého na okenním parapetu v obývacím pokoji. Namáhavě se k němu belhal, nejistě se opíral o berle, ještě si na ně moc nezvykl. Byl netrpělivý, někdy i dost popudlivý a teď mu připadalo, že telefon na něho panovačně řve, dráždila ho vlastní bezmocnost. Konečně na přístroj dosáhl. Vůbec si nevzpomínal, že mobil položil právě sem, mezi dvě skomírající kytky, které nutně potřebovaly zalít. Věčně to nechávám někde válet, měl bych ho radši nosit u sebe, přemítal a ani se nepodíval na displej.

„Severa,“ představil se rázně.

„Dobrý den, pane inženýre, tady Mánek, už jsem si myslel, že nejste doma.“

„Mám zlomenou nohu, takže než jsem se dopajdal…“ Severa se s povzdychem posadil do křesla. „Co potřebujete, pane redaktore?“

„Nic nepotřebuju, mám pro vás ty slíbené materiály. Tak se chci zeptat, kam vám to mám poslat?“

Severa se zaradoval, konečně nějaká pozitivní zpráva. V poslední době se mu tedy zrovna nedařilo.

„No, víte, já tu ještě nejsem hlášený, čekám teprve na kolaudaci, i když tu už vlastně bydlím. Jenomže nemám ani přidělené číslo popisné,“ vysvětloval situaci. „Na tu starou adresu mi to neposílejte, to by se mohlo ztratit. No, možná bych si mohl zařídit pé ó box na poště, ale teď s tou sádrou se pár dní nikam nedostanu… Nemáte náhodou cestu někam sem poblíž?“ Zkusil to.

Páni, to je ale drzost, pomyslel si Štěpán Mánek, tak zavázaný mu tedy zase nejsem. Krátce se zasmál. „Bohužel, pane inženýre. Teď mám cestu do Paříže, zítra dopoledne letím, tak jsem to chtěl ještě vyřídit.“

„Vy si teda žijete, to vás u těch novin tak dobře platí?“

Štěpán se málem kousl do jazyka, že jsem nemlčel, dědek jeden závistivej, nadával si v duchu. Věděl, že nemá cenu vysvětlovat, že jde o cestu pracovní, na kterou se mu dvakrát nechce. Jo, Paříž v květnu nebo v červnu, to by bylo něco, ale teď v předjarních plískanicích… Navíc má dost nabitý program, takže žádná turistika. Ale pak zvítězila škodolibost, neodolal.

„Jo, mám to dokonce služebně, takže budou i diety. Ale co teda s tou poštou, jak to uděláme? Buď to pošlu teď, nebo až se vrátím. Zatím nevím, jak dlouho se tam zdržím, ale počítám, že…“

Severa mu skočil do řeči.

„To víte, jsem celej zvědavej, ale nevím, jak bych to vyřešil, sousedy tak moc neznám, to bych s nimi musel nejdřív projednat, ještě nejsou doma, vracejí se z práce později,“ přemýšlel, jak by to navlékl.

Štěpánovi beskl hlavou nápad. Seděl u počítače, před chvílí odeslal nějaké e-maily do redakce a byl připojený na internet. Klikl na mapy.cz.

„Kde to vlastně bydlíte? Myslím obec a okres.“

„Závětří, pošta Hrádek u Jílové, okres Jílová.“

Štěpán zadal údaje a během chvilky měl na obrazovce mapu.

„Vidím, že je to kousek od Ořechovic.“

„No, je to pár kilometrů, proč?“ Inženýr Severa netušil, kam novinář míří.

Štěpán Mánek mu vysvětlil svůj nápad. V Kapličkách, to je asi dva kilometry nad Ořechovicemi , bydlí jeho známá, nějaká Marie Kovandová. Pošle ty materiály k ní a pan inženýr si to u ní může vyzvednout. Samozřejmě, všechno s ní dohodne, to nebude problém, určitě ji to nebude nijak obtěžovat. Oba byli s tímto řešením spokojeni, jen Marie Kovandová zatím vůbec nic netušila.

„Tak vám děkuju, máte to u mě na oplátku, pane redaktore.“ V hlase inženýra Severy mírně zaznívala podlézavost.

„Kdepak, tohle byla oplátka. Ať je vám to k užitku a na shledanou.“ Štěpán zavěsil s pocitem splaceného dluhu, byl rád, že má Severu už z krku. Teď je nejvyšší čas se připravit na pár dní v Paříži, byl zvyklý cestovat, zavazadlo uměl zabalit během chvilky. Ještě zajede do redakce pro zálohu na diety a cestou se staví na poště.

2.

Marie vystoupila z autobusu a vdechla svěží jarní vzduch. Slunce ještě moc nehřálo, ale půda se po zimě probouzela a na záhoncích se tu a tam objevovaly sněženky. Spokojeně zamířila ke své chalupě, měla to od zastávky jen pár kroků. Byla docela spokojená. Před pár dny musela dát auto do servisu a obávala se, jak bez něj zvládne své pracovní závazky. Nakonec to nebylo tak hrozné. Většinu překladů dostávala a odevzdávala mailem a cestu na dnešní tlumočení na policii absolvovala autobusem. Tahle práce byla spíš výjimečná, finančně nepříliš atraktivní, ale poskytovala jí docela zajímavé zpestření.

Pár metrů před ní zastavila modrá fabia České pošty, z vozu vyskočila doručovatelka, zavolala na ni a začala se probírat zásilkami.

„Dobrý den, že vás vidím… Máte poštu. Nechala jsem vám ve schránce oznámení.“

„To jste hodná, že jste zastavila, paní Slámová. Aspoň nebudu muset do Ořechovic na poštu.“

Marie se podepsala do příslušné kolonky a pošťačka jí předala velkou obálku formátu A4. Postřehla, že odesílatelem je její známý Štěpán Mánek, novinář z Prahy. Znala se s ním z doby, kdy v hlavním městě taky žila, měli společné známé. Trochu s ním spolupracovala, když před časem zavraždili mladou servírku z Kamenného mlýna v Ořechovicích a do kontaktu s ním přišla i při vyšetřování smrti Eduarda Zouhara. Nebyli zrovna přátelé a společenské styky nepěstovali, v podstatě se potkali, když po ní Mánek něco potřeboval. Tak byla docela zvědavá, co že to teď drží v rukou.

Doma odložila bundu a kabelku, postavila na kávu a roztrhla obálku. Z ní vypadla průhledná plastová složka s nějakými zjevně ofocenými listinami psanými na starém perličkovém psacím stroji a Štěpánův vzkaz na kusu linkovaného papíru nedbale vytrženého z bloku. Přelétla ho očima.

Ahoj Majko,

ty materiály ve složce jsou pro Ing. Petra Severu ze Závětří. Jemu jsem to poslat nemohl, bydlí tam krátce a nemá ještě oficiální adresu. Ví o tom a ozve se Ti, pro papíry si přijede. Dal jsem mu Tvůj telefon.

Dík.

Štěpán

Pod podpisem byla připojená douška, která obsahovala číslo na Severu. Marie se musela posadit. No to je vrchol, tak on si ze mě dělá pošťáka, to snad ne. Natáhla se pro kabelku, vylovila z jejích útrob mobil a v adresáři našla Štěpánovo číslo. To si s ním vyřídím… zuřila v duchu.

„Ahoj Majko,“ ozval se Štěpán, jako by se nic nedělo.

„Ty, poslyš, co má znamenat ta pošta…“ Nedopověděla, Štěpán jí skočil do řeči.

„Ježíšmarjá, promiň, ono už ti to došlo? Hele, já jsem ti chtěl volat, víš. On ten Severa se odstěhoval tam někam k vám a nemá ještě zkolaudovaný barák. Nechtěl, abych to posílal na starou adresu, on má po rozvodu nějaký spory s bývalou, tak kdoví, jestli by mu to předala…“

„No a co? To ti jako mám dělat pošťáka?“

Štěpán si přejel rukou po čele. Bylo mu jasné, že za problém může on, mohl zavolat dřív. Ale proč z toho ta Majka dělá takovou vědu, je v poslední době nějaká nedůtklivá, vždyť jde přece o maličkost. Musí ji trochu uchlácholit.

„Ale nic takového po tobě nikdo nechce, on si pro to přijede. Ozve se ti, nedělej si s tím těžkou hlavu…“

Marie měla pořád zlost, podle ní šlo o princip, Štěpánovo chování ji prostě dráždilo.

„Ale snad ses se mohl zeptat dopředu ne? Klidně si to pošleš a předpokládáš, že budu skákat podle tebe. Co kdybych byla pryč? Hele, málem jsem kvůli tomu musela na poštu do Ořechovic…“

„Promiň, promiň, promiň,“ omlouval se okázale Štěpán, „snad se tak moc nestalo.“

„Sakra, to nechápeš…“

„Ale jo, chápu. Víš co, jsem teď na letišti, letím do Paříže kvůli jedný reportáži. Neměl jsem vůbec čas něco řešit, prostě jsem ti o tom zapomněl říct. Tak promiň, až se vrátím, můžeš mi dát pár facek.“

Marie se musela proti své vůli usmát, rezignovala, byla odzbrojená, ale nechtěla to přiznat, tak se odtažitě zeptala, co je to za papíry.

„Ale, to je nějaká práce z konce třicátých let, sepsal to ředitel nějaké místní školy tam od vás z okolí. Věnoval se studiu místní historie, sbíral pověsti a tak. Ani jsem to nečetl. Ale toho Severu to bude zajímat, on si trochu hraje na badatele.“

„A jak ses k tomu připletl ty?“

„Ale, on mi dal kdysi tip na dobrou reportáž a sehnal mi dost žhavý materiál, tak jsem mu byl trošku zavázaný. A teď si to u mě vybral. Objevil jsem to zapadlý v archivu na filozofický fakultě. Jak se to tam dostalo a co to tam dělalo, nevím, a je mi to fuk.“

„Aha. A ten Severa ví, žes mi to poslal?“

„Jo. Ozve se ti. Dal jsem mu tvůj mobil i pevnou linku.“

Marie jenom polkla. Nesnášela, když někdo dával dál číslo jejího mobilu a Štěpána v minulosti opakovaně žádala, aby to nedělal. Věděla, že nemá smysl se rozčilovat, bylo by to házení hrachu na zeď.

„Jo, a dej si na toho chlapa pozor, on tak trochu rád využívá druhý lidi…“

Štěpánovo rozhořčení Marii pobavilo.

„Tak od tebe to sedí,“ se smíchem zavěsila a při představě, že Štěpána někdo možná taky trochu využil, měla rázem lepší náladu.

3.

Na hřbitově kromě ní už nikdo živý nebyl. V létě zde vždycky potkávala pár lidí, většinou staré ženy, které ještě starostlivě udržovaly památku svých blízkých. Ale dnes tu byla sama. V tuto roční dobu ještě žádné zvláštní péče o záhonky na hrobech nebylo třeba, před pár dny roztál poslední sníh.

Bylo dost chladno, vítr pronikal člověku až na kost. Zvlášť tady. Hřbitov stál na otevřeném prostranství na malém návrší za Hrádkem. Magda Holanová chlad nevnímala. Otřela beztak čistý pomník, posbírala pár smítek, která vítr navál na leštěnou žulovou desku. Pak láskyplně otřela fotografii svého syna a zkřehlými prsty zapálila v lampičce novou svíčku. Teď už by mu bylo dvacet devět let. Pro ni ale navždy zůstal dítětem, devítiletým temperamentním klukem, kterého býval plný dům a který jí nikdy nepřestal chybět. Bolelo to, pořád to bolelo. Už si na svůj žal zvykla a věděla, že si ho ponese v duši až do hrobu.

Narovnala do vázy čerstvé květiny, chvilku postála a pak se pomalu vydala domů.

Šla při okraji silnice, světlo už sláblo, dny byly ještě krátké. Bydlela na opačném konci Hrádku, měla to kus cesty. Zvolna kráčela proti větru, který ji štípal do tváří a nadouval kabát. Nevadilo jí to. Nespěchala, doma ji čekal prázdný dům, když nepočítala kočky.

Už je to dlouho, co se z ní stala kočičí máma. Před lety někdy na podzim se ujala odrostlého kotěte, které nějací chalupáři pořídili svým dětem. Po prázdninách odjeli a s osudem zvířete si nedělali těžkou hlavu. Kočka si přece chytí nějakou tu myš, pár dní nějak přežije a oni pak přijedou na víkend. Se sychravým podzimem víkendy na chalupě řídly a kočka se jednoho dne choulila u Magdiných dveří. Pohladila ji, nakrmila a ona už u ní zůstala. Časem přibyla druhá. Na jaře měla jedna z nich dvě koťata. Jednou jí děti od sousedů přinesli zubožené mourovaté koťátko, prý mňoukalo v příkopu u silnice a doma ho mít nesmějí. Vypadalo to, že nepřežije, ale Magda ho vypiplala. Teď bylo ze všech nejpřítulnější, její miláček. Kočky žily v kůlně, kde kvůli nim mívala na půdičce seno, aby jim bylo v zimě teplo. Měly přístup i do domu, ale ponejvíce byly venku. Měly svobodu.

Sousedé považovali Magdu za podivínku, ale vesměs s ní soucítili. Když potřebovala pomoct s pracemi kolem domu, na které sama nestačila, nikdy ji neodmítli. Je pravda, že Magda za každou opravu nebo výpomoc vždycky zaplatila. Nikdy nechtěla zůstat dlužná.

Žila sama a stejně jako její okolí ani ona si neuměla představit, že by se na tom mohlo něco změnit. Nebyla nepřitažlivá, lidé ji měli celkem rádi, ale po smrti svého syna se uzavřela do sebe. Stáhla se do svého světa a nechtěla do něj nikoho pustit.

Její Tomášek zemřel při autonehodě na začátku prázdnin. Se svým spolužákem a nejlepším kamarádem Vítkem si na kolech vyjeli na třešně. Alej vzrostlých stromů lemovala zatáčky silnice od Hrádku do Závětří, ten rok byly doslova obsypané a kluci sem jezdili mlsat skoro denně. Cesta je málo frekventovaná i dnes a před dvaceti lety po ní nejezdilo téměř nic.

Přesto se tehdy po zaprášené silnici přehnalo auto, jelo dost rychle, odstředivá síla je vynesla ze zatáčky do protisměru. Chlapci se kolech proháněli naprosto svobodně, jako by silnice patřila jenom jim. Jeli vedle sebe, Tomáš středem vozovky, a auto, které překvapený řidič po průjezdu zatáčkou už nestačil srovnat, ho smetlo. Vítek později tvrdil, že to byl vojenský gazík. Řidič nezastavil, auto se nikdy nenašlo.

Od té doby nedokázala Magda Holanová sníst jedinou třešni.

4.

Marie se zvědavě natáhla po plastové složce a zběžně prolistovala její obsah. Bylo to asi třicet strojopisných stran, spisek nesl název Krátké pojednání o historii osady Závětří, autorem byl František Slavík, ředitel Měšťanské školy v Hrádku u Jílové, datováno 1938.

Neodolala a začetla se do trochu šroubovaného jazyka venkovského vzdělance. Mezi řádky cítila vlastenectví a národní hrdost. Autor se velmi podrobně zabýval dějinami téměř neznámé a bezvýznamné obce, muselo být velice pracné shromáždit pro takovou práci podklady. V závěru práce odkazoval na prameny, byly to vesměs archiválie z osmnáctého a devatenáctého století, mnohdy v němčině a nejspíš psané švabachem. Také bylo zřejmé, že pátral v zemských deskách. Pocítila úctu k pečlivosti, s jakou autor k dílu přistoupil, a ačkoliv nevěděla, co s ním inženýr Severa zamýšlí, byla ráda, že vyplavalo z prachu archivu.

Marie se během čtení dozvěděla, že Závětří vzniklo jako familiantská osada v osmdesátých letech osmnáctého století společně s dalšími dvěma osadami v okolí. Tehdy vlastník hrádeckého panství rozdělil tři své usedlosti mezi osadníky – familianty pod podmínkou, že se zde usadí, zavážou se tu hospodařit a budou do jeho pokladny odvádět roční poplatek. Zaujalo ji, že jednou ze zbývajících takto založených familiantských osad byly i Kapličky a uvědomila si, že o jejich historii vlastně nic neví. Zato o historii Závětří se dozvěděla mnohé. Autor uváděl jmenovitý seznam prvních osadníků a jejich domů, cenu, kterou zaplatili, rozlohu katastru obce a jeho skladbu – kolik bylo v té době polí, luk, pastvin, lesa, chrastin a mokřin.

Zhruba poslední třetinu díla věnoval autor místním pověstem, které ji svou prostotou a půvabem zcela okouzlily. Neodolala a celý spis si ofotila na své malé kopírce. Říkala si, že tohle přece není žádné porušení cizího soukromí, nejde o nic osobního ani důvěrného. Přesto měla trochu nepatřičný pocit, jako by něco ukradla. Přitáhla si Štěpánův stručný dopis, našla si na něm telefonní číslo, které hned vytočila, a za chvilku mluvila s inženýrem Severou.

„Dnes mi poštou přišly nějaké materiály od Štěpána Mánka, píše, že jsou určené pro vás,“ vysvětlila poté, co se představila.

„Jé, to jste hodná, že voláte. Ale přišlo to rychle, já to čekal nejdřív zítra nebo pozítří, ozval bych se vám.“

„No, už je to tady, můžete si pro to přijet. Jak se vám to hodí? Víte, potřebuju vědět, kdy se stavíte, nebývám doma pořád, tak abychom se neminuli.“ Marii byly předem neohlášené návštěvy nepříjemné, nerada bývala zaskočená.

„Určitě vám nenabourám program, nebojte se, jste hrozně hodná, že jste mi to převzala. Víte, já jsem teď v dost nepříjemné situaci. Mám nohu v sádře a nemohu řídit. Zkusím se odpoledne domluvit se sousedem, jestli by mě k vám nehodil, k večeru zavolám a domluvíme se, jak se vám to bude hodit. Ještě jednou díky a nezlobte se, že obtěžuji,“ Severova vděčnost jí připadala trochu úlisná, ale zase – neznali se a ona by také jen nerada obtěžovala někoho cizího. V jeho situaci by se také omlouvala a cítila se trochu trapně.

„Ale nic se neděje, to je v pořádku. Víte, všimla jsem si, že je to nějaké pojednání o místní historii, on to Štěpán jen tak vložil do obálky s dopisem pro mě, tak…“ Marie se krátce zadrhla. „Totiž, chtěla jsem se zeptat, jestli se na to můžu podívat, víte, docela by mě to zajímalo,“ mámila dodatečné svolení.

Inženýr Severa jako by ožil.

„Ale samozřejmě, to přece není nic osobního. Klidně si to přečtěte. Vás taky zajímá historie?“

Marie se nadechla, že něco nezávazného odpoví, ale inženýr Severa pokračoval.

„Ona je to dost opomíjená oblast, myslím historie takových malých vesnic. Já v tomto oboru bádám už léta, teď mám konečně čas, tak se tomu hodlám pořádně věnovat.“

„Máte krásného koníčka.“

„No, je to spíš pořádný kůň. A co toho sežere,“ neuměle zažertoval. „Kdyby vás to zajímalo, můžeme si popovídat. Třeba budete znát nějakou místní pověst nebo nějakou starou povídačku. Víte, i takové ty klepy, co se tradují o předchozích generacích, třeba, že někdo prohrál statek v kartách a tak. Já totiž lidovou slovesnost sbírám. Vzpomínejte, uvidíte, že se vám něco vybaví a třeba obohatíte moji sbírku. No například takové smírčí kříže, víte co to je, ne?“

Marie přikývla, ale odpovědět nestačila, Severa nemohl ani vědět, jestli ho stačí sledovat, přesto nadšeně pokračoval dál.

„Ono se jich tu v okolí moc nedochovalo, ale ke každému patřil nějaký příběh. Nebo třeba místní názvy, ty často mají svůj původ v nějaké události…“

„Vidím, že jste opravdu zapálený badatel. Těším se, až si s vámi popovídám. Domluvte se se sousedem a zavolejte.“

5.

„To už přestává všechno,“ Zuzana Fantová přecházela po pokoji a zuřila. „Co si sakra myslí, že dělá?“

„Jak ho znám, řekl bych, že si myslí, že jenom uplatňuje svoje právo,“ glosoval v klidu Pavel Fanta.

„No to se mi snad zdá, ty jsi na jeho straně nebo co?“

„Prosím tě, uklidni se. Vždyť se to dalo čekat. Dělá ti potíže od samýho začátku. Váš rozvod byl pěkná Itálie a to dělení majetku snad ještě horší. Válka Roseových je proti tomu čajíček.“

„No dobře, ale to bylo jenom proto, že se s ním nedá na ničem dohodnout. Teď na mě podal exekuci, kripl jeden,“ ječela Fantová.

„Mně je přece jasný, že máme problém. Ale znáš ho, s tím se dalo počítat. Měli jsme to vyrovnání zaplatit včas.“

„No jo, ty jsi chytrej. A z čeho? Můžu za to, že se ta hypotéka tak táhne? Mělo to být už vyřízené.“

„Taky se mohlo začít vyřizovat dřív,“ rýpl Fanta.

„Ježíšikriste! No jo, mohlo. Ale co teď? Exekutor nám všechno obstavil. Barák, účty, všechno. Ta ostuda… A navíc se teď nedá zapsat ta zástavní smlouva k baráku a hypotéku nedostaneme,“ Fantové se zlomil hlas a v očích se jí objevily slzy.

Její muž se zarazil. „Sakra, to je blbý.“

„Udělal to naschvál, podívej se na to,“ Fantová strčila manželovi pod nos hrst papírů.

„Co to je?“

„No jen se podívej. To přišlo od exekutora. Hele, tady je návrh na zahájení exekuce, podal to hned první den po splatnosti. Rozumíš, hned první den.“

„Teda to je fakt…“ Pavel Fanta začínal ztrácet rozvahu, zlost, která ovládala jeho ženu, ho kontaminovala také.

„Co teď budeme dělat? A podívej, těch peněz za právníka a exekutora, co tu naskákalo, pořádně se nám to prodraží.“

Pavel Fanta chvíli mlčel. Bylo mu jasné, že je to inženýr Severa, bývalý manžel jeho ženy, který je teď na koni a jen tak z něj neseskočí. Ten si vychutná jejich ponížení.

„Musíme to nějak vyjednat s bankou, aby tu hypotéku povolila, smlouvu s nimi uzavřeme hned, jak exekuční řízení skončí.“

Zuzana Fantová mávla rukou a snad poprvé za celou dobu jejich vztahu se do jejího hlasu vetřel pohrdavý tón.

„Prosím tě, ty jsi jak malej. Copak to někdo udělá? Kdo si to vezme na triko? Přece víš, jak se podmínky pro poskytování hypoték v poslední době zpřísnily. To ti neudělají ani ze známosti.“

Pavla Fantu situace dráždila, věděl, že mají problém, ale do hysterie své ženy měl daleko.

„Musíme někde sehnat peníze, vyplatit tvého bývalého a dluh pak vrátíme z hypotéky,“ navrhl poměrně rozumně.

Jeho žena se zarazila, znělo to logicky, ale mělo to háček.

„A kde chceš ty prachy vzít? Kdo nám tolik půjčí? Tvůj brácha?“

„Ne, ten určitě tolik nemá, sice se tváří, jak je na tom dobře, ale auto bral na leasing, proč asi?“

Chvíli probírali své příbuzné a známé, ale řešení nenašli. Oba se shodli na tom, že nebudou jednat s žádnými lichváři, to by nakonec mohlo být ještě horší. V obýváku zavládla skleslá nálada, zdálo se jim, že jsou v pasti.

„No, tak co? Exekuce se taky může táhnout jak dlouho, ono se nic nejí tak horké. A až barák vydraží, pořád dost zbude, pořídíme si něco menšího,“ pronesl Fanta nediplomaticky.

Jeho žena doslova vyletěla.

„To si děláš srandu, ne? Víš, jak nás to poškodí, co firma? Vždyť to bude vyznačené i v obchodním rejstříku, že mám na svém obchodním podílu exekuci. Taky můžem přijít o zakázky. A tenhle barák rozhodně ztratit nechci, to jsme se o něj nemuseli tři roky krvavě soudit, sakra. Navíc nemůžeš vědět, za kolik se to vydraží, taky to může být zmanipulované a budou z nás bezdomovci.“

„Nešil, prosím tě.“

Fantová se rozplakala.

„Sakra, mizernej Severa, čert mi ho byl dlužnej. Léta se choval, jako by naše manželství byla účetní jednotka a skautskej tábor v jednom a teď se mi ještě mstí, debil jeden. Škoda, že ten infarkt vloni přežil.“

Pavel Fanta jen vzdychl a snažil se svou ženu mírnit, i když ji chápal. Ale tohle už nebylo k ničemu, nekonstruktivní nářky a výčitky navíc nesnášel. Inženýra Severu neměl rád, i když s ním dokázal dlouho vycházet jako s kolegou a společníkem ve firmě. Jejich vztahy se změnily, když se sblížil se Zuzanou, ale to se dalo čekat, tomu se rozhodně nedivil. A dokonce ani potom se k němu Severa nechoval až tak hrozně, jak by předpokládal, to Zuzana měla doma hotové peklo. S ním se jenom přestal bavit, komunikovali výjimečně a jen o pracovních věcech. Naštěstí už je to za nimi.

„Já za ním zajedu,“ rozhodl se.

„No, to bude něco.“

„Podívej, nic proti němu nemám,“ začal, ale jeho žena ho přerušila.

„Ale on proti tobě jo. Přece jsem mu s tebou utekla, ne?“

„No dobře, ale už je to pár let, možná je načase si v klidu promluvit. Pojedu za ním.“

6.

Marie se přehrabovala v komoře. Nejvyšší čas to tady trochu uspořádat. Nahoře na polici ležel košík plný sáčků se semínky. Některé byly otevřené, jiné nerozbalené. Odnesla je ke kuchyňskému stolu, rozhodnutá, že je trochu přebere a podívá se, co je potřeba dokoupit. Vloni zasela trochu hrášku a řádek mrkve, jeden soused jí dal přísadu hlávkového salátu a rajčat a ona propadla kouzlu zahradničení. Nakoupila si spoustu semínek, ale skoro nic už nestihla zasít, snad kromě ředkviček.

Letos se připraví včas. A mohla by si vypěstovat i vlastní sadbu, alespoň rajčata a trochu salátu, možná i nějaké kedlubny. Na papír si vypisovala, co je třeba přikoupit.

Zazvonil telefon. Byla to Helena Procházková.

„No ahoj, co děláš?“

„Ale jde to, dík, teď jsem pár dní ležela, skolila mě nějaká viróza, ale už je to dobrý.“

„A nepotřebuješ něco?“

Marie dobře věděla, že Helena žije sama a nemá se o ni kdo postarat. Dojít si na nákup nebo zajet do lékárny může být pro člověka s chřipkou problém.

„Ne, díky, je to dobrý. A co ty?“

„Ale, chystám se už na jaro,“ a pověděla jí o svých zahradnických plánech. Helena ji trochu překvapila, když se pochlubila, že zasela papriky. Dohodly se, že se o přísady vzájemně podělí a objedou spolu pár zahradnictví, jen co začne sezona. Marie byla ráda, že má svého nového koníčka s kým sdílet. Jiří byl opravdu spíše městský člověk a při svých návštěvách ještě tak občas posekal trávu, ale to bylo vše, s čím mohla počítat.

„Říkala jsem si, že bych za tebou zajela. Zítra už budu mít auto opravené a mám celkem volný den. Hodí se ti to?“

„Jasně, ráda tě uvidím.“

„Tak jo, někdy kolem poledne, uvidím, jak se zdržím v tom servisu, ještě ti zavolám. Jo, kdybys třeba potřebovala přivézt nákup nebo tak, dej mi vědět.“

Ještě chvíli se přehrabovala v semínkách, když se telefon ozval znovu. Zvedala sluchátko téměř s jistotou, že Helena si ještě na něco vzpomněla a málem ji rovnou oslovila. Ale v poslední chvíli přece jen trochu formálně řekla: „Prosím.“

A dobře udělala. Byl to inženýr Severa, který se trochu škrobeně a formálně omlouval, že dnes nepřijede, protože sousedovi do toho něco přišlo a nemůže ho odvézt.

„To nevadí, tak to necháme na jindy,“ řekla lehce.

„No jo, ale já nevím, kdy to bude. To víte, teď jsem závislý na druhých. Nebýt té sádry… Kdy býváte z práce doma? Víte, on mi soused možná zítra odpoledne řekne, že může jet, ale možná jiný den, tak abych vás neminul.“

Marie to chápala, ale moc jí to nevyhovovalo. Neměla pravidelný denní rytmus a nechtěla závazně nic slibovat, protože se jí mohl změnit program na poslední chvíli. Pak ji něco napadlo.

„Víte co, já mám zítra cestu do Studánek, Závětří mám skoro po cestě. Tak jestli chcete, přivezu vám to.“

„No… to byste byla moc hodná. Opravdu. Ale nechci obtěžovat,“ Severa se sice chystal ze zdvořilosti něco namítat, ale bylo jasné, že ho její nabídka potěšila.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.