Vlastimil Vondruška

PŘEMYSLOVSKÁ EPOPEJ III

KRÁL RYTÍŘ

PŘEMYSL II. OTAKAR

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5754-6

Mé ženě Aleně

KNIHA PRVNÍ (1240–1241)

Včera jsem se vrátil z Vratislavi domů do vyšehradské kapituly. Nejdříve jsem si ošetřil puchýře na nohou a hned potom jsem zamířil do svého milovaného skriptoria. Nemohl jsem se dočkat, protože všude dobře, ale ve skriptoriu nejlépe. Tedy alespoň mně.

Bibliotékář už na mne čekal a s úsměvem ukazoval na pulpit u okna, kam mi připravil nový kodex s prázdnými pergameny. O něco tlustší než předchozí dva, které jsem už osudy přemyslovského rodu popsal. „Já tě znám,“ prohlásil bibliotékář dobromyslně. „Když se dáš do psaní, nevíš, kdy skončit.“

Podobně mne popichuje neustále. Jenže já nepíšu proto, že bych nacházel rozkoš ve skřípění brku po pergamenu. Jsem v podstatě člověk líný a navzdory duchovnímu stavu i hříšný. Mám rád pohodlí a dobré jídlo a neumím nalézt útěchu v půstech. Chci však dříve, než si mne Bůh povolá, sepsat vše, co považuji za důležité. Upnul jsem se k tomu, neboť chci po sobě zanechat alespoň malou stopu v tomto nekonečném a krásném světě. Stejně, jako to dokázali mí předci. Právě jejich poznámky třídím a komentuji.

Protože však už mám šedivou hlavu a záda shrbená, sám také ledacos pamatuji. A v tomhle kodexu se konečně dostanu k událostem, jichž jsem byl sám svědkem. Ve Vratislavi jsem měl navíc možnost prostudovat vše, co je uloženo v archivu tamní katedrály. Je toho hodně, co bych rád pověděl o konci vlády krále Václava, toho jména prvního, že by na to nestačil ani mnohem tlustší kodex, než je ten na pulpitu. A to jsem také svému příteli, kapitulnímu bibliotékáři, odpověděl. S hraným zděšením se pokřižoval, ukázal na police plné knih a svitků a optal se, kam má pořád nové spisy ukládat? Jako by naší kapitule nestačily ty, co už máme. K čemu je dobré nové vědění, když zbožnému učenci stačí znát evangelium?

Jsem zbožný muž a nemíním se rouhat. Nemíním ani brát svému příteli jeho přesvědčení, ale co se týká světa křesťanů, jsem si jistý, že k jeho pochopení nestačí jen slova evangelia. Stačila by snad, pokud by se jimi všichni řídili, to ano. Jenže většina těch, co znám, se jejich slovy neřídí. A někteří je ani pořádně neznají. Dokonce mnozí preláti tápají! A jsou i tací, kteří se snaží slova evangelia překroutit.

Čím více je ve světě nelásky a hříchu, tím odvážněji vystupují kacíři. Zákeřnou vraždou mladého krále Václava, posledního přemyslovské krve, jako by se všechno změnilo. Právě proto píšu, aby ti, kteří přijdou po nás, věděli, že naše země teď sice prožívají dobu úpadku, ale že byly také mocné a slavné. A že naši dědové ani otcové nikdy nehrbili před cizáky hřbet.

V minulém kodexu jsem napsal, že král Václav žádnou velkou bitvu nesvedl a je to svým způsobem pravda. Ale svedl jednu počtem bojovníků menší, kterou se přesto proslavil. Byl to on, kdo jako jediný z křesťanských panovníků dokázal porazit Mongoly, když se jako jezdci z Apokalypsy objevili v našem bohabojném světě. Mongolský chán Batú rozvrátil kyjevskou Rus, Uhry, Polsko a pokračoval na západ. Zavládla šílená hysterie a jediný, kdo si zachoval chladnou hlavu, byl král Václav. Shromáždil vojsko, porazil jeho předsunuté oddíly a jistě by porazil i chána Batúa, kdyby se Mongolové nestáhli zpět do svých stepí. Ale to jsem se nechal příliš unést a předbíhám ve svém vyprávění.

Když už však hovoříme o mongolském vpádu, dovolte mi učinit ještě dvě poznámky, aby vynikla Václavova velikost. Zatímco on se chystal na obranu křesťanského světa, v Itálii se dál handrkoval císař s papežem o moc, a bylo jim jedno, že za Alpami hynou křesťané. Protože ti, co stojí příliš vysoko, se nezajímají o nás, kteří žijeme dole. Václav však takový nebyl.

Byl to rozvážný muž, navzdory tomu, že mu vadil hlas zvonů a hystericky se bál usnout v komnatě, v níž by bylo cokoli ze zlata. Neznám člověka, který by nebyl pověrčivý. Co je však podstatné, svou pověrčivost si musíme nosit v sobě a nesmíme se jí nechat vláčet jako hadrové loutky. Jenže právě tohle často dělají ti, kteří by naopak měli své věřící uklidnit.

Nikdy jsem nečetl o tolika hysterických záchvatech, jaké měla v době mongolského nebezpečí většina církevních kazatelů. Jako by je kousl bazilišek. Jeden uherský biskup třeba tvrdil, že Mongolové píší hebrejským písmem, a proto je třeba upálit všechny Židy. Podobný názor hlásali i čeští minorité ústy svého představeného, který se jmenoval Johannes de Plano a byl Ital. Jak říkám, nevěřte žebravým řádům! A nevěřte ani Italům, nepoznal jsem větší mluvky.

Papežův vyslanec Albert Beheim zase veřejně obvinil císaře Fridricha, že prý on sám pozval Mongoly na pomoc proti papežovi, neboť je to kacíř z největších. No řekněte, k čemu takoví lidé jsou? Když je zle, hlásají nesmysly a přitom se ještě domnívají, jak jsou užiteční křesťanstvu. Jak říkám, když šlo do tuhého, nebylo nad krále Václava!

KAPITOLA 1

Advent roku Páně 1240 začal třeskutými mrazy, ale ještě před svatým Mikulášem se oteplilo, sníh roztál a na oblohu se vyhoupl sluneční kotouč. A vydržel na ní celé dny. Nehřál sice silně, ale již samotný pohled na něj těšil urozené muže a ženy, kteří se chystali během Vánoc na cestu, aby navštívili své neméně urozené příbuzné a přátele. Přidělával však vrásky na čelech venkovanů, protože teplý advent přinášel neúrodu. Tak to bylo v křesťanském světě vždycky, radost jedněch doprovázely obavy druhých.

Anežka, nejmladší sestra českého krále Václava, se rozhodla rychle. Nezůstane v Praze, vydá se za sestrou Annou do Slezska. To byla ovšem jen část jejího plánu. Aniž o tom hovořila nahlas, chtěla především navštívit hrob své matky Konstancie. Věděla sice, že zajížďkou do Tišnova u Brna ztratí spoustu času, ale nelitovala ho. Jela by tam, i kdyby bylo sněhu až po prsa. Musela se vypořádat s věcí, která nesmírně trýznila její duši.

Když před několika měsíci královna Konstancie umírala, Anežka u jejího lože nebyla. Bolestně si uvědomovala, že matka zemřela, aniž by od ní ona dostala odpuštění. I když to, co provedla, nikdo nikdy proviněním nenazval, sama to tak cítila. Ve jménu víry připravila matku po smrti svého otce krále Přemysla, toho jména prvního, v německých zemích zvaného Otakar, o možnost postavit klášter v Praze. Založila ho sama a dlouho byla přesvědčená, že takové dílo je Bohu milé, ať už ho vykonala ruka její nebo matčina. Jenže matčina smrt jako by tohle pevné přesvědčení nalomila. Sama nechápala proč, ale pronásledoval ji neodbytný pocit, že matce ublížila. Život křesťana byl mnohem složitější, než si byla původně ochotná připustit. Jistě, víra stála nad vším, co křesťan konal. Jenže matka se trápila a v posledních letech svého života se od Anežky odvrátila.

Původně chtěla putovat jen v doprovodu dvou řeholnic, ale král Václav to rezolutně odmítl. „Jsi z přemyslovského rodu a má sestra. Tvá zbožnost prospívá nejen mé vládě, ale veškerému lidu. Což znamená, že se musím postarat o tvé bezpečí.“ Kdyby byla Anežka mladší, určitě by protestovala, že ji ochrání Bůh. Jenže bylo jí už dvacet devět let, a i když její víra v boží prozřetelnost nebyla o nic menší ani dříve, s věkem člověk získával zkušenosti a také moudrost.

Od jara přicházely z východních krajin znepokojující zvěsti o podivných nájezdnících, kteří drancují a vraždí. Prý to byli potomci biblického Goga a Magoga, kteří přežívali kdesi na okraji světa a nyní se vrátili, aby rozsévali bídu a smrt.

„Jak myslíš,“ odpověděla pokorně. Postřehla, že její souhlas bratra Václava potěšil. Chtěla se vzdálit, ale zadržel ji. Přátelsky upozornil: „Tvůj pán ještě neskončil.“ V jeho jediném oku postřehla žertovný záblesk. Došlo jí, že očekává její protesty, neboť mu často opakovala, že jejím pánem je Kristus. Jenže s věkem opravdu přichází moudrost a Anežka se dnes hádat nechtěla.

Král Václav chvíli čekal, pak nepatrně přikývl, aby ocenil její smířlivost. Vzápětí ale zvážněl: „Dostaneš silný vojenský doprovod, Anežko. Družině bude velet Častolov, jemu mohu věřit jako sobě samotnému.“

„Má tvá opatrnost nějaký zvláštní důvod?“ optala se. Došlo jí, že cestu do Tišnova neutají, ale vzdát se jí nemínila za žádnou cenu.

„Jistě. Spolu s tebou bude cestovat i můj syn.“

„Vladislav je přece v Durynsku,“ podivila se. „Pokud vím, dosud se nevrátil. A já chci vyrazit hned zítra.“

„Nemluvím o něm, ale o malém Přemyslovi. Je mu už sedm let a má nejvyšší čas, aby začal poznávat svět.“

„To je jistě pravda,“ souhlasila Anežka. „Ovšem poznávat by ho měl spíše v doprovodu rytířů než své zbožné tety.“

„Právě naopak, milá Anežko! Tvá společnost je pro něj ta nejvhodnější.“

Překvapeně se na bratra zadívala. Nevzpomínala si, že by se jí v poslední době svěřoval se záměry týkajícími se výchovy jeho dvou synů. Trochu žárlivě si uvědomila, že dříve k sobě mívali blíže. V poslední době se však radil jen se svou manželkou Kunhutou. Ji trochu opomíjel, ale možná si za to mohla sama. Příliš času trávila ve svém špitále. Několikrát odmítla pozvání na hostinu, neboť byla přesvědčená, že její poslání je vznešenější, než aby ztrácela čas planou dvorskou zábavou. Platila za to ztrátou vlivu na svého bratra. Povzdechla si. Proč je křesťanský svět tak složitý? Proč nestačí pouhá víra?

„Chci, abys znala mou vůli,“ pokračoval důvěrným tónem král Václav. „Budeš z ní mít jistě radost. Z Přemysla se stane prelát, až dospěje.“

„To je jistě zbožné rozhodnutí, které šlechtí tvou duši. Jsem ráda, že myslíš na Kristovu slávu.“

„Nerad ti kazím radost, milá Anežko, ale za mým rozhodnutím stojí především rozum. Samozřejmě mi jde o víru, ale v první řadě cítím odpovědnost vůči královské koruně. Víš sama, kolik trápení přinesl mně i Moravě můj mladší bratr Přemysl. Povstal, spolčil se s rakouským vévodou Fridrichem, intrikoval a kdoví, jak by to celé dopadlo, kdyby si ho Bůh nepovolal k sobě. Tomu chci za každou cenu zabránit. Mám dva syny a nedopustím, aby stáli s mečem v ruce proti sobě. Vladislav jako můj dědic bude vládnout celému království, v Čechách i na Moravě. A Přemysl se stane prelátem. Věřím, že s mou podporou vlivným a významným. Jen tak si budou ti dva moci pomáhat.“

„Ty taky umíš zkazit člověku každou radost,“ povzdechla si zklamaně Anežka. „V první chvíli jsem doufala, že to je projev tvé zbožnosti.“

„Copak není? Tak to také budu všude hlásat,“ usmál se Václav pobaveně. Toho dne měl výtečnou náladu jako už dlouho ne. Včera se vrátil z honu a noc strávil se svou manželkou. „Od této chvíle se budeš Přemyslovi věnovat ty. Nic mu nevnucuj. Je paličatý a umí být pořádně vzteklý, když má dělat něco, co se mu nelíbí. I když vyrůstal na dvoře své matky Kunhuty, dělá, jako by už teď byl rytířem. Musíš na něj chytře. Pokud ho však přiměješ, aby se začal o evangelia zajímat, bude dobrým duchovním. Hlavu na to má. Učí se mnohem snadněji než Vladislav. Ta cesta do Slezska je příležitost, aby si na tebe začal zvykat. Uděláš to pro mě?“

„Udělám to především pro větší Kristovu slávu,“ opáčila Anežka trochu upjatě a pokřižovala se. V duchu však měla neskonalou radost. V křesťanském světě měla pověst zbožné panny, vždyť odmítla ruku i samotného císaře Fridricha. Zřídila špitál, založila řeholní řád, vysloužila si pochvalu od Kláry z Assisi, a dokonce od papeže. To vše byla nejjistější cesta ke svatořečení. Dosáhla toho mnohem víc než většina žen z jiných královských rodů. A přece se cítila osamělá. Malý Přemysl znamenal velikou změnu, na kterou se už teď těšila.

„A ještě něco,“ podotkl jakoby mimochodem král Václav. „Nepojedete do Slezska rovnou, ale nejprve se zastavíte v klášteře v Tišnově. Chci, aby se Přemysl poklonil památce naší slavné matky, královny Konstancie.“ Když tohle říkal, tvářil se téměř lhostejně, ale Anežka mu ten výraz nevěřila. Netušila ovšem, jak se mohl o jejích tajných plánech dozvědět.

Tišnovský klášter působil při pohledu z dálky velkolepě. Na mírném návrší, pokrytém bělostným sněhovým popraškem, se za nízkou dřevěnou palisádou krčily střechy klášterních budov a také chrámu zasvěceného Panně Marii.

Ovšem když družina se zástavami českého krále projela bránou na nádvoří, sevřené z jedné strany zdí konventu a rozestavěným špitálem, a z druhé kostelem, který měl zastřešený jen presbytář a levou část lodě, postřehla Anežka, kolik práce bude ještě třeba k dokončení kláštera. Královna Konstancie ho založila před šesti lety, a za tak krátkou dobu nestihla vybudovat vše podle svých představ. Jedinou zcela hotovou stavbou byl konvent.

Anežka se musela v duchu usmát. V tom poznávala svou matku. V jiných klášterech býval jako první dokončen chrám, aby se jeptišky mohly modlit. Tady byl postaven nejdřív konvent, v němž řeholnice žily. Matčin poslední palác. I když by se dalo tohle rozhodnutí královny Konstancie vykládat malou horlivostí ve víře, pocítila Anežka příval něhy. Konstancie byla vždy hrdá na svůj královský původ a ani při výstavbě kláštera nezapomínala na svou důstojnost. To, co by církevní mravokárci označili jako pýchu, bylo jen pochopitelnou snahou nepoddat se osudu. Panovník, který by sklonil hlavu, přestal existovat. Konstancii zemřel manžel, syn ji vystrnadil až na uherskou hranici a dcera ji připravila o pozemky v Praze. Anežka pocítila bodnutí u srdce. Ano, její matka se vždy chovala jako skutečná královna.

Ještě jednou se rozhlédla a téměř okamžitě dospěla k rozhodnutí, že tenhle klášter dostaví ona. Na počest své matky. Udělá z něj velkolepé místo, které bude všem připomínat královnu Konstancii.

„Kdy budeme pokračovat dál?“ vytrhl ji z přemýšlení malý Přemysl.

„Zítra,“ odpověděla trochu nesoustředěně. Pak se obrátila na růžolící abatyši a požádala ji, zda se může její doprovod ubytovat v předklášteří. „Já strávím noc tady,“ dodala ještě. Chtěla seskočit z koně, ale malý Přemysl byl rychlejší. Sklouzl ze sedla a dvorně k ní natáhl ruku, aby jí pomohl. Musela se hodně naklonit, aby na jeho dlaň dosáhla. Přemysl byl menší a podsaditý, postavu nezdědil ani po své štaufské matce, ani po králi Václavovi. Měl v sobě hodně z uherských předků své báby Konstancie. To jeho starší bratr Vladislav byl úplně jiný. Vyrostl ve vysokého a štíhlého mládence, měl úzkou přemyslovskou tvář, světlé kudrnaté vlasy a modré, trochu unylé oči.

Anežka zamířila spolu s malým Přemyslem do krypty, kde byla Konstancie pohřbená. Po schodech sestoupili do nevelké prostory pod podlahou chrámu. Byla zaklenutá štíhlými žebry, sbíhajícími se do dvou masivních sloupů. Mezi nimi stál kamenný náhrobek zakrytý masivní deskou. Anežka k němu váhavě přistoupila.

Věděla, že náhrobek si matka nechala zbudovat ještě za svého života. I když by měla pokleknout a modlit se, zvědavost byla silnější. Začala si prohlížet náhrobní desku. Na ní byla vyrytá matčina postava v dlouhém splývavém šatu a s korunou na hlavě. Linky byly zvýrazněné černou barvou. Po obvodu se táhl latinský nápis. Anežka ho rychle přelétla pohledem. Nestálo tam, že zde je pohřbena slavná česká královna, jak bývalo zvykem. Ten nápis byl zcela prostý: Zde odpočívá Konstancie, manželka velikého krále Přemysla.

Anežka si uvědomila, jak moc matka jejího otce milovala. Takovou lásku k pozemskému muži ona nikdy nepozná, neboť po ní ani netouží. Stala se nevěstou Kristovou. Existoval jen jeden člověk, jehož by dokázala jako manžela ctít, a to byl její otec. Nepřiznala by to živé duši. Přemysl byl totiž muž, jakých se v křesťanském světě mnoho nerodí.

Všimla si, že malý Přemysl klečí se zbožně sepjatýma rukama a rychle drmolí jakousi modlitbu. Počkala, až se pokřižuje, a pak ho poslala ven. Chtěla být v kryptě sama. Ostýchavě se dotkla dlaní chladného kamene a tiše špitla: „Maminko, přijela jsem za tebou…“

Bylo toho hodně, o čem Anežka přemýšlela a co vše chtěla mrtvé matce povědět. Kryptu opustila až za soumraku. Přemysla našla v předklášteří. Držel v ruce krátký mečík, byl uválený od hlíny, celý zpocený a zadýchaný. S divokou prudkostí šermoval s Častolovem. „To neplatí,“ supěl námahou, když ho urostlý rytíř se smíchem povalil na zem. „Ty jsi větší.“

„Tak si to pamatujte, můj pane,“ odpověděl zdvořile Častolov. „S větším se do boje nepouštějte, pokud jste sám!“

„Leda s boží pomocí,“ upozornila významně Anežka a Přemyslovi poručila, aby toho hned nechal a šel se převléknout, protože takhle na večerní pobožnost jít nemůže. Pak se přísně obrátila na Častolova, aby mu vyčinila.

„Odpusťte mi prostořeká slova, vznešená paní,“ omlouval se rytíř, ale hlas neměl ani pokorný, ani provinilý. „Tak jsem vychoval své syny. Pokud se chce rytíř dožít vysokého věku, musí statečnost kráčet ruku v ruce s chytrostí. To platí i pro panovníka a právě to jsem se snažil vysvětlit synovi českého krále.“

Anežka neodpověděla, otočila se a rozmrzele odcházela. S rytíři nikdy nevycházela dobře. Byli příliš hluční a sebevědomí, často z nich cítila dráždivou vůni jejich síly a touhy po hříchu, ale jen zřídka zbožnou pokoru. Častolov nebyl špatný muž a její bratr Václav se na jeho věrnost mohl vždycky spolehnout. Ale co odjeli z Prahy, jen velice neochotně se řídil jejími radami. Dokonce se jednou ohradil, že družině velí on a králi Václavovi odpovídá za životy všech. I za ten její. Dodal, snad aby zmírnil příkrost svého odmítnutí, že ona jistě ví, jak vyprosit přízeň boží, stejně tak ale ví on, jak zajistit její bezpečí. A že ji žádá, aby podobné starosti nechala na něm.

V takových chvílích se cítila bezmocná a bezradná. Napadlo ji, že odporovat podobným způsobem její matce by se asi odvážil jen málokdo. Jenže Konstancie byla královna, zatímco Anežka zbožná řeholnice. Byla prostou křesťankou, odmítla dokonce stát se abatyší. Chtěla sloužit Bohu, ne se pyšnit úřadem či mocí. Byly ovšem chvíle, kdy jí byla tahle skromnost na škodu. Návštěva tišnovského kláštera jí dala mnoho látky k úvahám. Chtěla sloužit Kristu, ale umínila si, že se to nesmí dít na úkor jejího slova na královském dvoře. Téměř se otřásla, když jí došlo, jak kacířský je to nápad. Rychle se pokusila na něj zapomenout.

Mše proběhla k její nespokojenosti příliš rychle a řeholnice zamířily k východu ještě dříve, než zaznělo závěrečné Amen. V nedostavěném kostele byla taková zima, že knězi před oltářem stoupala pára od úst. Anežka se rozhodla, že večeřet už nebude, ale Přemysl odmítl držet půst. „Já nijak nehřešil,“ vykládal jí široce. „Proč bych měl činit pokání?“

Mohla ho vzít do refektáře kláštera, aby pojedli společně s řeholnicemi, ale neměla na ně náladu, protože by jim musela vyčinit. Proto se vydala se svým synovcem do zájezdního hostince u cesty před bránou. Byla to vlastně příležitost promluvit si s ním v klidu o údělu, který mu určil král Václav.

Našla místo u stolu hned vedle krbu, v němž plápolal oheň. Březová polena praskala a příjemně hřála. Na Přemyslovo naléhání objednala misky s kaší dvě. Uchopila do dlaně dřevěnou lžíci a váhavě ochutnala. Kaše byla vynikající. Hřích vždy vypadal svůdně.

„Teď se budeme vídat častěji,“ řekla a usmála se na něj.

„Proč?“ zbystřil malý Přemysl, zvedl oči a odložil lžíci na desku stolu. Anežka musela ocenit, že z té jediné věty pochopil význam jejího sdělení. Jeho starší bratr Vladislav by jedl klidně dál.

„Líbilo by se ti stát se knězem?“

„Nelíbilo,“ odpověděl bez rozmýšlení. „Budu rytíř.“

„I někteří preláti nosí meč,“ smlouvala Anežka. Na tenhle hovor se pečlivě připravila.

„Já ho ale nechci jenom nosit,“ vysvětloval s dětskou vážností. „Chci se proslavit.“

„I preláti se mohou proslavit.“

Přemysl ohrnul ret a lehce zavrtěl hlavou. „Nezlob se, teto Anežko, ale těmhle věcem nemůžeš rozumět. Já nebudu kněz. Chci být panovník!“

„Českým králem bude tvůj bratr Vladislav,“ upozornila Anežka s převahou. „Je starší než ty a má Bohem dané právo usednout na královský trůn.“

„Otec mi vybojuje jinou zem,“ nesouhlasil malý Přemysl. „Snaží se ovládnout rakouské vévodství. To by mi stačilo.“

„Ale i to má už slíbené tvůj bratr Vladislav. A stejně tak obdrží titul moravského markraběte.“

Malý Přemysl svraštil obočí a nelaskavě si měřil svou tetu. Nevěřil jí, ale nevěděl, jak by se mohl proti podobnému tvrzení bránit. Otec ho přece miloval! Byl přesvědčený, že takhle ošklivě by ho český král nezradil. I matka Kunhuta mu tvrdila, že ho jednou čeká veliká sláva.

„Jsou ovšem i jiná panství než ta světská,“ pokračovala Anežka. „A jez, než ti kaše vystydne. Plýtvat božími dary je hřích! Mnozí preláti spravují velká církevní panství. Někteří němečtí arcibiskupové jsou říšskými knížaty. A jejich moc je obrovská. Mohl bys být třeba arcibiskupem mohučským. Vzpomínáš? Před rokem byl v Praze.“

Přemysl přikývl, uchopil do ruky lžíci a dal se do jídla. Přemýšlel. Teprve po chvilce připustil, že to není špatný nápad. V německých zemích se bojuje neustále, tam by měl jeho meč mnohem více možností ukázat, co umí. Musí si to ale ještě rozmyslet. Dojedl, odsunul misku a pak se optal, zda má tenhle plán nějaká úskalí.

„Nemá žádná úskalí,“ odpověděla Anežka. Byla ráda, že to šlo tak hladce. „Stačí, když budeš přiměřeně zbožný a vzdělaný. Musíš podporovat papeže a ostatní zařídí tvůj otec.“

„Papeže?“ vyhrkl popuzeně. „Matka říkala, že papežové pronásledují zcela bezdůvodně její slavný rod. Štaufové si nikdy nebudou notovat s papežskou stolicí.“

„Ale ty jsi Přemyslovec!“

„Kdybych byl Přemyslovec, budu se podílet na vládě v přemyslovských zemích,“ opáčil s dětskou paličatostí. Vstal a uklonil se na znamení, že hovor považuje za ukončený. U dveří na něj čekal Častolov a odvedl ho do jeho komnaty v patře hostince. Anežka zůstala sedět a přemýšlela. Hrdost, jak tu věc zvládla, byla ta tam. Bylo to vlastně poprvé, kdy si mohla takhle vážně s malým Přemyslem promluvit. Překvapilo ji, jak je na svůj věk vyspělý a jak výtečný má přehled. A jak je paličatý. Došlo jí, že to s ním opravdu nebude snadné. Jenže právě obtížné výzvy přinášely křesťanům v božích očích zásluhy.

KAPITOLA 2

Ojíř z Frýdberka byl jen o málo starší než král Václav a patřil mezi ty, kteří s ním vyrůstali. Vyznal se v mravech a zvycích francouzských rytířů a právě on přinesl do Českého království nový způsob vedení turnajů. Na královském dvoře měl na starosti hony a jiné rytířské zábavy. Díky tomu, že se narodil poblíž bavorské Fuldy, znal mnohé německé minesengry a spolu s královnou Kunhutou se staral o to, aby Prahu navštěvovali jen ti nejlepší. Zastával úřad královského lovčího.

Tentokrát však nemyslel na to, jak by svého krále pobavil. Kráčel po Opyši k bráně v Bílé věži a koně vedl za otěže, protože kamenitá cesta byla pokrytá ledem. Tvářil se ustaraně, ale nikoli kvůli mrazivému počasí. Mrzlo už od Hromnic a mráz nepolevoval. I Vltava byla zamrzlá. Důvodem k obavám bylo to, co se dozvěděl od muže, který kráčel po jeho boku.

Byl to dobře oblečený hřmotný cizinec ve vydří šubě. Měl široké tváře, velký nos a chytré oči. Jmenoval se Igor, byl kupcem a přijel až z Nižného Novgorodu. Na Starém Městě pražském se totiž konal výroční jarmark, a tak bylo možné potkat ve městě cizince ze všech koutů křesťanského světa. Přicházeli dokonce i ze zemí, kde křesťané snad ani nežili.

V hodovní síni královského paláce zamířil k Borešovi z Rýzmburka a Bavorovi ze Strakonic. Ten první byl komoří a druhý zastával úřad maršálka. Své posty získali v době, kdy dvůr opustili jihočeští Vítkovci, známí svými sympatiemi ke ghibellinskému táboru. Nesouhlasili totiž s tím, aby český král podporoval papeže proti císařovi.

„Tenhle muž má zprávy o Mongolech,“ oznámil Ojíř z Frýdberka bez úvodu a rukou ukázal na kupce, který se zdvořile uklonil.

„Před trůn může předstoupit hned, jak se v sále objeví král Václav,“ přikývl Boreš z Rýzmburka trochu roztržitě. V duchu přemýšlel, jak moc to naruší jeho plán. „Jeho slyšení zařadím na první místo, abychom se příliš nezdrželi. Hned po něm přijde na řadu spor pánů z Boskovic. Je to dost složitá záležitost.“

„Náš panovník si ovšem přál vyslechnout ho soukromě,“ upozornil královský lovčí. „Proto mi nařídil, abych někoho takového na jarmarku našel. A hned ho přivedl.“

Komoří se zatvářil ještě rozmrzeleji. Neměl rád, pokud jiní velmožové zasahovali do jeho pravomocí. Organizovat slyšení u českého krále bylo jeho právo.

„Netvař se tak kysele, přání našeho vznešeného krále je logické,“ neodpustil si rýpnutí Bavor ze Strakonic. Byl z těch tří nejstarší a rytířskou slávu si vysloužil už za časů zemřelého krále Přemysla. S obavami v hlase pokračoval: „I kdyby byla pravdivá jen část zpráv, které z východu přicházejí, nedivil bych se, pokud by si chtěl náš panovník udělat obraz nejprve sám. Jaký by mělo smysl děsit ostatní rytíře? Třeba by jim pak tolik nechutnalo. V poslední době dobývají raději kuchyni a fraucimor, než aby válčili. To za mých časů…“

„Já vím,“ přerušil ho s úsměvem Ojíř z Frýdberka. „Za tvých časů jste trávili celé týdny na koních, nespali jste, skoro jste nejedli ani nepili, mrzli jste nebo vás trápil nesnesitelný žár slunce, případně na vás nebyla kvůli dešťům suchá nitka, a za vámi se kupila mrtvá těla nepřátel. Ale vaše paže neumdlévaly a nadšeně jste se vrhali do dalších bojů. Zatímco my, kteří jsme nebojovali po boku krále Přemysla, vůbec netušíme, jaké to je být skutečným rytířem.“

„To netvrdím,“ bručel zemský maršálek dobromyslně. „Ale pravdou je, že pořádná válka nebyla už spoustu let.“

„A to tě mrzí?“

„Jen krví nepřátel i naší vlastní se stmeluje země. Pamatujte si, aby nás sousedé respektovali, musí se nás bát. A o císaři to platí dvojnásobně.“

Boreš z Rýzmburka neodpověděl, ale pokynul novgorodskému kupci, aby ho následoval. Ke svým druhům poznamenal: „Ztrácíme čas zbytečnými řečmi. Ve svém životě jsem ovšem slyšel už nespočet zpráv o katastrofách, které se na křesťanstvo řítí. Ale vždycky se nakonec ukázalo, že strach má velké oči. Já nevěřím, že by Mongolové byli tak strašní, jak se říká. Pojďte, ať tu věc rychle skončíme!“

Král Václav je přijal ve své soukromé pracovně za velkým trůnním sálem. Stěny komnaty byly zdobené malbami, zobrazujícími výjevy z časů prvních přemyslovských knížat. Ty malby tu nechala zhotovit jeho manželka Kunhuta. Král neměl dobrou náladu. V zimě ho vždycky pobolívala jizva po vyraženém oku. Jednání s rakouským vévodou Fridrichem Babenberským navíc nepokračovala dobře. Fridrich znovu porušil slib, že si jeho neteř Gertruda vezme Václavova syna Vladislava. Rakouské záležitosti zaměstnávaly českého krále už řadu let. Ovšem otec ho učil, že jen hloupý panovník má oči obrácené jediným směrem. Ten východní nesměl pouštět ze zřetele.

„Kobylky, když se přemnoží, napadají v hejnech celá pole a zničí všechno živé. Nedají se zastavit. Stejně se chovají Mongolové,“ vykládal novgorodský kupec Igor. „Můj otec kdysi navštívil dvůr jejich chána a obchodoval s těmi kočovníky. Žili jsme s nimi v míru. Pak se vlády ujal jeden ze synů chána a rozhodl se, že ovládne celý svět. Před dvěma lety dobyli Mongolové Rjazaň, před rokem Moskvu a před několika měsíci Kyjev. Veliké ruské knížectví se zhroutilo.“

Při slově veliké se jeden z velmožů trochu nedůvěřivě usmál. Kupec jeho pochybnosti zachytil. Byl zvyklý všímat si svého okolí, pro obchod to bylo užitečné. Oči prozradily obvykle víc než slova, protože nelhaly. Na rozdíl od úst. Jindy by dvořanům českého krále pochybnosti nevyvracel, byl kupec a jeho posláním bylo obchodovat, ne poučovat. To přenechával církvi, neboť ta, která ctila konstantinopolského patriarchu, byla stejná jako ta papežská. Poučovala své věřící se stejným odhodláním. Jenže tenhle rozhovor byl něco jiného. Tady nešlo o obchod, ale o novgorodský lid. A vlastně i o ten český.

„Pokud říkám veliké knížectví,“ upozornil kupec Igor, „nemíním pouze slávu mé rodné země, ale také její rozlohu. Z Rjazaně do Kyjeva je dál než odtud ke Kristovu hrobu. A na dvůr mongolského chána je tak daleko, že kdybyste chtěli tu cestu vykonat, bylo by to stejné, jako kdybyste šli odtud pětkrát do Rigy a zase zpátky. Možná ještě dále. Alespoň tak mi to vyprávěl otec.“

„Tak velký svět není,“ ohradil se přísně vyšehradský probošt Filip, který stál stranou a mlčky naslouchal. Byl synem Václavovy sestry Judity a korutanského vévody Bernharda Sponheimského. Stejně jako jeho starší bratr, údělný břeclavský kníže Oldřich, žil na pražském dvoře. Jako bratranec krále Václava měl jeho důvěru a z titulu úřadu vyšehradského probošta zastával funkci českého kancléře. Proto se účastnil většiny soukromých panovníkových jednání. Přes své mládí byl vzdělaný, ale konzervativní a rád se hádal. Hluboce věřil v Kristovu pravdu, přesto odmítal přijmout vyšší kněžské svěcení. Snil o tom, že se stane světským panovníkem.

Nesmlouvavě pokračoval: „Křesťanské země obkružuje úzký pás zemí, kde žijí pohané. Pak je moře a za ním propast, do které padají všechny vody. Tudy vede cesta do předpeklí. Právě odtud nejspíše ti Mongolové přišli. Všechny učené autority potvrzují, že většinu světa obývají křesťané. To, co tvrdíš, je tedy nesmysl. Země pohanů nejsou tak rozlehlé.“

„Nejsem muž učený a nevím, co tvrdí univerzitní mistři,“ pokrčil klidně rameny novgorodský kupec. „Vyprávím jen to, co jsem viděl na vlastní oči já nebo můj otec. Je ovšem pravda, že se můj otec na dvoře mongolského chána setkával s kupci z mnoha zemí, ale žádného římského učence tam nikdy nezahlédl.“

Král Václav, který soustředěně jejich spor poslouchal, se hlasitě rozesmál. Vyšehradský probošt Filip zmlkl, protože pochopil, že na jeho názor tu nikdo nedá. Zvykl si už na ústrky, kterých se církvi mezi rytíři dostávalo. Na tom nezměnilo nic ani to, že byl bratrancem českého krále. Václav pokynem ruky kupce vyzval, aby pokračoval. Bylo zřejmé, že ho vyprávění zaujalo.

„Mongolové jsou pohani, kteří nectí žádné dohody. Když oblehli Kyjev, nabídli obráncům životy, pokud se vzdají. Jakmile jim však otevřeli brány, muže pobili a všechny mladé ženy odvlekli do otroctví. Libují si v krutosti. Své zajatce nezabíjejí hned, ale mučí je. Hlavy nepřátel useknou a vozí je s sebou jako lovecké trofeje. Jedno jim však musím přiznat. Jsou to vynikající jezdci a zatím se nenašel nikdo, kdo by je dokázal porazit. Bůh ochraňuj své věrné!“

„Co tvůj Novgorod? Ten se jim dokázal ubránit?“

„V loňském roce jsme do čela našeho vojska postavili syna kyjevského velkoknížete Alexandra. Byl to vynikající nápad. Vzápětí totiž porazil švédské rytíře, kteří nám bránili obchodovat s Rigou. Ta bitva se udála na jedné řece, podle níž říkáme Alexandrovi Něvský. Mongolové sice po dobytí Kyjeva vyrazili na Novgorod, ale pak si to z nějakého důvodu rozmysleli a postup zastavili. Všichni se třeseme strachy, co nám přinese letošní rok, až roztaje sníh. Náš zvěd však zjistil, že Mongolové budou nejspíše pokračovat sem k vám, na západ. Chvála bohu! Prý se rozdělili na dvě armády. Té větší velí oblíbený chánův syn Batú a chystá se do Uher, aby potrestal krále Bélu za to, že přijal Polovce. Možná jste o nich slyšel, vznešený králi. V Uhrách jim říkají Kumáni. Jsou to pohani stejně jako Mongolové.“

„Ano, slyšel jsem,“ souhlasil král Václav. „Král Béla jim dovolil usídlit se v Uhrách, protože si chce získat zásluhy tím, že je obrátí na křesťanství. Já osobně však v úspěch jeho záměru příliš nevěřím. Jsou prý horší než divoká zvěř. Měl by je raději pobít. A ta druhá armáda?“

„Velí jí další z chánových synů, jistý Ordu. Míří do Polska nebo sem. Když jsem k vám putoval se svým zbožím, byl už Ordu v Haliči. Bůh stál při mně, že se mi podařilo projet. To je vše, co vím. Přísahám na svou duši, že mluvím pravdu.“

„Můžeš jít,“ řekl král Václav. „Povoluji ti navštívit můj dvůr. Ukaž své kožešiny české královně a jejím dvorním dámám, určitě nějaké prodáš. Novgorodská sobolina je ta nejlepší, jakou znám.“

Kupec Igor se vděčně uklonil a pozpátku vycouval ze dveří královské pracovny.

„Mám pro tebe práci,“ obrátil se král Václav na probošta Filipa. „Ihned připrav listy o nebezpečí, jakým jsou Mongolové pro celý křesťanský svět. To, co vyprávěl ten kupec, napiš doslova. Některé hrůzy můžeš ještě zveličit, to ti určitě půjde dobře. Pokud totiž Mongolové vtrhnou do našich zemí, čekají nás zlé časy. Křesťané se musí proti jejich vpádu sjednotit. Ty listy pošli papežovi, císaři, francouzskému i anglickému králi a všem německým pánům. Poslové ať odjedou ještě dnes! Můžeš jít.“

Vyšehradský probošt přikývl, ale ještě než za ním zapadly dveře, hovořil už král Václav k Bavorovi ze Strakonic. Bylo toho víc, co měl na srdci. „Ihned svolej zemskou hotovost! Kdo neuposlechne, přísně ho potrestej. Všem rytířům nařiď, aby shromáždili své družiny. Mým správcům ulož, aby na hrady a do měst svezli dostatek zásob a aby se chystali na obranu. Rychlý posel ať hned odjede do Vratislavi ke knížeti Jindřichovi. Chci, aby se Anežka a můj syn Přemysl ihned vrátili domů. Knížeti vyřiď, že mu osobně přispěchám s početným vojskem na pomoc, pokud by Mongolové napadli Slezsko. Tak jsem mu to slíbil, když si bral za ženu mou sestru Annu. A pro jistotu mu připomeň, že stejný slib složil on v případě, že by nepřátelé napadli Moravu. Od té doby, co se stal s mou pomocí nejmocnějším Piastovcem, rád na své sliby zapomíná.“

„A já se pokusím zjistit, co se děje v Uhrách,“ nabídl Ojíř z Frýdberka. „Mám na dvoře krále Bély několik dobrých přátel ještě z časů, kdy žila vaše slavná matka Konstancie.“

„Pokud vím, máš tam také několik levobočků,“ souhlasil král Václav. I když žertoval, jeho oči se neusmívaly. Obával se, že tohle nebude běžná rytířská válka, na jaké byl od mládí zvyklý.

Papež Řehoř věděl, že nejspíše už brzy zemře. Bylo mu devadesát pět let, ale přesto se stále dobře pohyboval a měl jasnou mysl. A také mu chutnalo. Považoval to za boží znamení, aby ve svém zápase nepolevoval. Třináct let svého pontifikátu věnoval boji s nevděčným a věrolomným císařem Fridrichem. Štaufové se vždycky snažili ovládnout Itálii, ale nikdo nebyl tomuto cíli blíže než právě Fridrich. Díky tomu, že zdědil sicilskou královskou korunu, měl v Itálii pevné zázemí. Nakonec se mu podařilo obsadit většinu papežského státu a oblehl Řím. Papež Řehoř zůstal v obleženém městě, ale nevzdával se. V duchu odkazu svého slavného strýce papeže Inocence, toho jména třetího, nepochyboval, že stolec svatého Petra byl Kristem předurčen k tomu, aby stál nad světskou mocí.

Na císaře Fridricha uvalil první klatbu hned po svém nástupu do papežského úřadu, ale když císař vykonal křížové tažení do Svaté země, musel ji odvolat. Před dvěma lety klatbu obnovil. Štauf byl přece nenapravitelný kacíř, to věděli všichni. Na svém dvoře si vydržoval harém a obklopoval se nedůvěryhodnými učenci, kteří si libovali spíše ve spisech muslimských než v evangeliu.

Protože novou klatbu většina německých prelátů nerespektovala, svolal papež na Velikonoce do Říma koncil, který měl císaře sesadit. Současně vyhlásil proti Fridrichovi křížové tažení. Legát svatého stolce Albert Beheim za Alpami burcoval všechny císařovy odpůrce, aby se k tažení připojili. Ďábel byl silný, ale to neznamenalo, že se před ním stoupenci Krista skloní.

„Kolegium kardinálů udělilo červený klobouk vašemu vnuku Rinaldovi. Obdržel arcibiskupství v Lucce, přesně jak jste si přál, Svatý otče,“ hlásil kancléř Goffredo. Byl skoro tak starý jako Řehoř a v kurii sloužil již čtvrtému papežovi. Podíval se do pergamenu, který držel v ruce, a pokračoval: „Co s žádostí českého krále, aby křesťané zvedli kříž proti Mongolům?“

„Nikdo jistě nemůže popřít, že jsou pohané,“ odpověděl uvážlivě papež Řehoř. „Ovšem pohané obklopují náš svět na mnoha stranách. Císař sám se chová, jako by byl pohanem. Ne! Největším nebezpečím pro křesťanstvo je Fridrich a nikoli pár barbarů na koních.“

„Omlouvám se, Jeho Svatosti,“ vrtěl nesouhlasně hlavou kancléř Goffredo, „ale český král je v tuhle chvíli jedním z našich nejvěrnějších spojenců za Alpami. Byl to on, kdo připravoval volbu nového římského krále, který by nahradil Fridricha.“

„Jenže k té volbě nedošlo,“ mrzutě odsekl papež Řehoř. V soukromí se přel se stařičkým kancléřem o politiku svého stolce neustále.

„Co nebylo, může být,“ pokračoval vemlouvavě Goffredo. „Já bych vyhověl českému králi, být Vaší Svatostí. Vyhlásil bych kříž proti všem nepřátelům křesťanstva najednou, tedy proti prokletému císaři i Mongolům. V takovém případě vyslyší nařízení vašeho papežského stolce mnohem více panovníků. Král Václav je schopný, nájezdníky snadno porazí, a pak by mohl své křižácké oddíly obrátit proti vašim nepřátelům v německých zemích, kteří nerespektují církevní klatbu.“

„To není špatný nápad,“ zamyslel se papež Řehoř. „Ovšem v takovém případě bude král Václav jistě něco očekávat. My uděláme ten krok jako první. Pošli bulu vídeňskému arcibiskupovi, že si přejeme, aby se rakouský vévoda Fridrich smířil s českým králem. A že výslovně nařizujeme, aby veřejně obnovil zasnoubení své neteře se synem krále Václava.“

Kancléř Goffredo spokojeně přikývl. Přesně tak si to představoval. Ale ještě než stihl papeže opustit, vrazil do sálu zadýchaný muž. Byl špinavý a na první pohled na pokraji zhroucení. Byl to děkan z Viterba.

„Svatosti, stala se hrozná věc,“ naříkal prelát, sotva poklekl a políbil papežův prsten. „Císař Fridrich se svými loděmi zablokoval vjezd do přístavu v Ostii. Podařilo se mu zajmout loď, na které cestovali na koncil ti nejvýznamnější severoitalští preláti. Mezi nimi byli i dva kardinálové svatého kolegia. Uvěznil je a vzkazuje, že do vězení zavře i vás. Pak si prý budete moci se svými kardinály dělat koncil každý den.“

KAPITOLA 3

Skrze zasněžené husté lesy v Haliči prošli Mongolové ve dnech kolem Hromnic roku Páně 1241. Bylo to jen několik měsíců poté, co vydrancovali Kyjev. Polská hranice v Haliči byla bažinatá a protkaná spoustou řek, říček a potoků. Až dosud ji Poláci považovali za bezpečnou, a proto tu nestály žádné velké hrady. V několika roztroušených dvorcích sloužily jen nevelké oddíly ozbrojenců. Kdyby bylo léto, skýtal obtížný terén alespoň malou ochranu. Jenže kvůli silnému mrazu půda zmrzla a led pokryl i řeky. Mongolové na koních je překonali snadno. Šarvátkami s obránci zemské hranice se nemuseli zdržovat, protože všichni před obrovskou přesilou uprchli. Mongolové dřevěné dvorce spálili a postupovali do nitra velkopolského knížectví. Drancovali vesnice a za sebou nechávali spoušť.

Sandoměřský kníže Lešek v chvatu shromáždil své rytíře, neboť Mongolové mířili po obvyklé obchodní cestě z Kyjeva přímo na jeho území. Věděl dobře, že jeho síly jsou slabé a věděl také, jaká pověst útočníky předchází. Proto poslal svou ženu i se synem k příbuznému do Mazovska. Deset dní po Hromnicích Mongolové jeho oddíly v jediné krátké bitvě rozprášili a obsadili Sandoměř. Kníže Lešek padl.

O měsíc později porazili Mongolové silné vojsko krakovského knížete Boleslava. I ten padl a Mongolové slavné sídlo polských králů spálili. Vyplenili Krakovsko a zamířili do Slezska. Pod zástavy knížete Jindřicha se sjížděli všichni polští rytíři, bez ohledu na to, na čí straně stáli dříve v bojích o moc mezi Piastovci. Mongolové dokázali to, co se nikomu nepodařilo už celé generace. Polský národ se sjednotil, aby odvrátil strašnou katastrofu. Jenže u Chmielniku utrpělo vojsko vedené vratislavským knížetem Jindřichem další porážku. Cesta do Slezska se Mongolům otevřela.

Aby kníže Jindřich zformoval rozprášené vojsko, potřeboval čas na oddech. Jenže ten mu Mongolové nedali. Říkalo se, že v sedlech svých koní i spí. Už za dva dny se objevili před Vratislaví. Lidé byli zoufalí, protože nájezdníkům musel pomáhat sám ďábel.

Z věží kostelů zněly hlasy zvonů, v chrámech se konaly bohoslužby a oči všech věřících se obracely k nebi. Když kníže Jindřich zjistil, jak se věci mají, rozhodl se opustit město. Potřeboval soustředit rozprášené oddíly a čekal na příchod posil od svých německých přátel. Nejlepší bylo podle jeho přesvědčení ustoupit a později se vrátit. Ve Vratislavi nechal silnou posádku a veliteli nařídil, aby raději padl, než by otevřel brány pohanům. Svou manželku Annu a děti poslal do jednoho z dobře chráněných klášterů v kopcích u české hranice. Mnozí obyvatelé Vratislavi v panice naložili majetek na vozy a uprchli na Moravu nebo do Lužice.

Spolu se svými ozbrojenci vyrazil kníže Jindřich pod rouškou tmy na západ. To už se v celém křesťanském světě vědělo, že papež vyhlásil proti Mongolům křížové tažení. Vojáci našili na své pláště kříže a to nesmírně zvyšovalo jejich důvěru ve vítězství. Bůh byl s nimi!

Polské vojsko se utábořilo v Lehnici, dobré dva dny cesty na západ od Vratislavi. Během následujících dnů se do tábora vratislavského knížete sjížděli polští rytíři i z nejvzdálenějších koutů země a objevily se také oddíly míšeňského markraběte. Kníže Jindřich mohl být spokojený. Pod svou zástavou shromáždil čtyřicet tisíc mužů. Tak silnému vojsku nevelel ani jeho slavný otec. Byl hrdý, protože s ním tu byl výkvět polského rytířstva. Nepochyboval o úspěchu. Vítězství nesmírně posílí jeho prestiž a bude to významný krok ke sjednocení země. Samozřejmě pod jeho vládou. Po desetiletích zmatků znovu ozdobí své skráně královskou korunou.

„Mongolové oblehli Vratislav,“ hlásil mu jeho bratranec, údělný těšínský kníže Bolek. „Odpoledne po našem odjezdu sevřeli celé město. Začali objíždět hradby a na kopích měli naražené hlavy našich rytířů, které zabili u Krakova. Tváře měli pomalované krví, hrozili a křičeli jakési pohanské kletby. To trvalo nejméně hodinu. Ale naše posádka na hradbách se nezalekla. Pak se před bránou objevil vyslanec těch pohanů. Jménem prince Ordua nabídl našim obráncům, aby mu otevřeli bránu, že ušetří jejich životy. V opačném případě všechny pobije. Toho vyslance zastřelil skvělou ránou z kuše jeden z měšťanů. Jeho šipku vedla ruka boží, protože zasáhl oko toho Mongola. To bylo dobré znamení. Mongolové začali výt jako divocí psi, ale na hradby nezaútočili hned. Nejprve vyplenili předměstí a spálili oba kláštery. Chytli pár lidí, kteří se ukrývali ve svých domech, a ty narazili na kůly u cesty k bráně. Zaútočili až následující ráno, ale na kamenných hradbách si vylámali zuby. Po několika dnech toho nechali, protože poznali, že by měli obrovské ztráty. A do města by se jim stejně nepodařilo dostat. Teď míří sem.“

„Však mi jim to s boží pomocí spočítáme,“ slíbil kníže Jindřich a zbožně se pokřižoval. „Tuhle krajinu jsem vybral proto, že je pro nás výhodná. Poučil jsem se u Chmielniku. Podruhé se porazit nedám!“

Vratislavský kníže Jindřich měl pravdu. Krajina u Lehnice dávala všechny výhody do rukou křesťanskému vojsku. Z obou stran chránily město nevysoké, ale hustě zalesněné pahorky a cestu od Vratislavi přetínala řeka Kaczawa. Před městem se rozkládala rozlehlá rovinatá pláň, na níž se mohla skvěle uplatnit úderná síla rytířské jízdy.

Masopust slavíval král Václav v pražských ulicích. Tuhle zábavu si nikdy nenechal ujít. Kromě jiného proto, že toho dne mlčely kostelní zvony, které tak nesnášel. Lidé se navlékali do nejrůznějších pitoreskních oděvů, ovazovali se kůrou, obličeje si černili kolomazí a na hlavu si stavěli vysoké špičaté čepice pletené ze slámy. Bavilo ho sledovat, co masky v průvodu provádějí. Rád poslouchal neškolené hlasy, které notovaly nemravné písně, tolik odlišné od kultivovaného zpěvu minesengrů. Jednou za čas považoval tuhle hudbu za mimořádné rozptýlení. S potěšením také sledoval, jakých necudností se jeho poddaní dopouštějí. Zvláště ho bavilo, když mládenci zvedali suknice holkám, které se s pištěním bránily, ale nikdy příliš usilovně. Královna Kunhuta ho za účast při masopustních oslavách kárala, káral ho i pražský biskup, ale král Václav je vždy zahnal s tím, že stejně to vypadá i na ulicích v Římě. Jediný rozdíl je ten, že tam říkají masopustu karneval. A co je dobré pro sídlo hlavy křesťanstva, je jistě dobré i pro českého krále. Toho roku, kdy se objevili Mongolové, si však tuhle kratochvíli odpustil. Neměl na ni čas.

„Hned jak padl Kyjev, začal palatin uherského krále budovat s početnou družinou záseky v průsmycích, které vedou z ruských zemí do Horních Uher,“ vykládal králi Václavovi Ojíř z Frýdberka. „Uhři se opevnili v místech, kterým říkají zemské brány. Jenže Mongolové tudy prošli jako nůž, když krájíte čerstvý chléb. Palatin Imre padl a ti z jeho mužů, kteří nezemřeli s mečem v rukách, zmrzli v lesích, kam utekli před těmi pohany. Mongolové postupují na Budín. Uherský král Béla přijal kříž a očekává, že mu křesťanský svět pomůže. Žádá, abyste se k němu ve jménu ochrany křesťanstva přidal i vy.“

„Opravdu postupují Mongolové na Budín?“ ujišťoval se český král.

„Podle posledních zpráv ano. Uherskému králi vzkázali, že ho potrestají, neboť přijal Kumány. A přítel Kumánů je jejich nepřítelem. Podle mých uherských přátel to však jsou stejní bastardi jako Mongolové a mnozí nechápou, proč by jim měl uherský král poskytovat ochranu. Mongolové Kumány smrtelně nenávidí, zřejmě je v tom něco osobního. Ale už se stalo. A král Béla shání pomoc, kde se jen dá.“

„V tom případě je má volba jasná,“ rozhodl král Václav. „Musím chránit především svůj lid, a teprve pak ostatní křesťanstvo. Mongolové s Batúem jsou v Uhrách a od hranic Moravského markrabství ještě daleko. Zato druhá armáda pohanů je už ve Slezsku. Co odpověděl vratislavský kníže Jindřich na můj vzkaz?“

„Poněkud zdrženlivě připustil, že by mu česká pomoc přišla vhod,“ oznámil probošt Filip. „Včera do naší kapituly přijel krakovský arcibiskup. Naštěstí se mu podařilo uprchnout. Myslí si, že Jindřich přeceňuje své síly. Vratislavský kníže je prý přesvědčený, že Bůh mu svěřil poslání zachránit křesťanský svět.“

„Pojedeme do Slezska,“ oznámil Václav suše velmožům. „Pozítří ráno vyrazíme. Přichystejte dostatek zásob.“

Pláň na návrší před Pražským hradem byla od benediktinského kláštera v Břevnově až po premonstrátský konvent na Strahově posetá stany. Se svými družinami dorazily všechny domácí urozené rody. Přijeli i Vítkovci s několika stovkami jízdních ozbrojenců. K tažení se připojili rovněž moravští rytíři. K severočeské Lipé se sjížděli ozbrojenci z Lužice a také oddíly, které poslal durynský lantkrabě.

V Praze se objevil papežův legát Albert Beheim. Všude rozhlašoval, že Mongoly pozval císař Fridrich, který je bratrancem samotného ďábla. Nikdo jeho hloupostem nevěřil, ale každý si ho rád vyslechl, protože byl skvělý řečník. Navzdory tomu, že před několika lety urazil českého krále, přijal ho i sám Václav. Papežovo požehnání považoval za velice důležité. Ve vzrušené atmosféře dorazil list francouzského krále. Mladý Ludvík psal, že shromáždil své rytíře a je připravený padnout mučednickou smrtí při obraně Francie. Král Václav se sarkasticky usmál.

Noc před odjezdem strávil v loži se svou manželkou. Kunhuta byla o pět let starší než on a navzdory svým čtyřiceti letům vypadala stále velice dobře. Jen kolem očí se jí prohloubily vrásky, trochu přibrala a prsa nebyla tak pevná jako kdysi. Nic z toho však neubíralo Václavovi potěšení z chvil, které s ní trávil. Od mládí Kunhuta považovala vše, co na lůžku s manželem konala, za svou svatou povinnost a vždycky se snažila, aby byl spokojený.

Někdy si Václav rozmrzele říkal, že si s ní v manželském loži rozumí lépe než mimo něj. Jeho žena měla štaufskou krev, a i když bezvýhradně podporovala jeho politiku, jistý osten rozmrzelosti nedokázala skrýt pokaždé, když se Václav přiklonil na stranu papeže. Císař Fridrich byl koneckonců jejím bratrancem. Kunhuta uznávala, že je mužem nesmírně vrtkavým. Uměl však být i velkorysý a sama měla několik nádherných šperků, které jí daroval. Proto občas svého manžela upozorňovala, co vše díky němu České království získalo. Na to jí pokaždé král Václav vypočítal, co současně ztratilo.

Noc před tažením proti Mongolům však Kunhuta nemyslela na nepřátelský svět a politiku. Po milování se k němu přivinula, políbila ho na tvář a trochu zastřeným hlasem řekla: „Prosím tě, slib mi, že budeš opatrný.“

Král Václav se opřel o předloktí a nepatrně se vztyčil. Něco takového mu Kunhuta ještě nikdy neřekla. Zabručel: „Chceš naznačit, že má ruka s mečem už není tak jistá?“

„To tě nenapadá jiný důvod, proč tě o to prosím?“ špitla se slzami v očích. „Miluju tě.“

„Ale to já tebe taky. Jenže to přece nemá nic společného se skutečností, že musím do války.“

„Má! Když jsem byla dítě, zabili mi otce, a já pak vyrůstala v klášteře. Jak myslíš, že by dopadly naše děti? A já?“

„Pokud nezvítězím, umíš si představit, jak dopadne náš lid? Mám povinnost ho chránit. Bůh mi dal bohatství a s tebou po boku i nevýslovné štěstí. Dal mi však také odpovědnost. Panovník, který neví, že jeho stav přináší i nepříjemné povinnosti, je špatný král. Já chci být král dobrý.“

„Jistě, rytířská čest…“

„Proč tak jízlivě? Žena má povinnost rodit děti a muž bránit svůj domov. Ten úděl nám dal Bůh. Víš, co se říká? Pokud žena prolévá při odchodu rytíře slzy, přinese mu to neštěstí.“

„Vymýšlíš si, takové rčení jsem nikdy neslyšela.“

„Jak to, že ne?“ podivil se s hranou nedůvěrou král Václav. „Nedávno o tom přece zpíval ten mladý kudrnatý minesengr, kterého jsi přivedla na hostinu. Vzpomínáš? Urozená dáma naříkala, když ji rytíř opouštěl, ale pak se vrátil její manžel.“

Kunhuta se na krátký okamžik zachmuřila, ale pak se hlasitě rozesmála. Tak, jako se smávala za mlada. Objala Václava a znovu se milovali. Tentokrát byla nenasytná, protože věděla, že to může být naposledy. Nikdy nevyprovázela svého manžela s takovými obavami. Hned jak české vojsko opustilo Pražský hrad, zamířila do katedrály a až do večera klečela před oltářem a modlila se.

Král Václav se svými ozbrojenci rychle postupoval na sever. U hranic se spojil s oddíly durynského lantkraběte Jindřicha Raspeho a spěchal přes zasněžené hory do Lužice. Ze Žitavy pokračoval po pohodlné obchodní cestě na Vratislav. České vojsko čítalo padesát tisíc mužů.

Bavor ze Strakonic se v doprovodu oddílu českých rytířů zpocený a zadýchaný vřítil do brány Lehnice. Stmívalo se a na nebi se objevily první hvězdy. Ke knížeti Jindřichovi ho přivedli hned. Bavor si rozmrzele povšiml, že za knížecím stolcem stojí mezi nejvýznamnějšími Poláky i mladý Boleslav Děpoltic, který pocházel z vedlejší větve přemyslovského rodu. Jeho otec Děpolt před pětadvaceti lety usiloval na základě stařešinského zákona knížete Břetislava o český trůn, neboť tehdy byl starší než Václav. Přemysl si však prosadil svou. Děpolt odmítl vzdát se svého práva výměnou za rozsáhlé statky, povstal a v boji padl. Od té doby žili jeho synové v Polsku z milosti piastovských knížat.

„Nuže?“ optal se netrpělivě kníže Jindřich. Měl na sobě zlacenou zbroj a u pasu se mu houpal meč jeho zesnulého otce. Na hlavě měl nasazenou přilbu, na jejímž vršku byla upevněna stříbrná schránka s ostatkem svatého Stanislava. V očích měl chladný, skoro netečný výraz, jaký Bavor ze Strakonic dobře znal. Takhle se tvářila většina rytířů, když se nezvratně rozhodla pro boj.

„Můj pán český král spěchal, co mu síly stačily, ale přechody jsou zasněžené a v posledních dnech napadl na naší straně hor další sníh. Rychleji to nešlo. Je den cesty odtud a radí vám, abyste s bitvou počkal na něj.“

„Mám čtyřicet tisíc mužů,“ odpověděl pyšně kníže Jindřich. „Už jsem se rozhodl. Ráno zahájím bitvu. Tak už jsem to vzkázal těm pohanům. Své slovo už odvolat nemohu. Vypadalo by to, že se jich bojím. A to není pravda!“

„S námi vás bude devadesát tisíc. Vy budete na jednom křídle, my na druhém a sevřeme Mongoly ze dvou stran,“ navrhoval Bavor ze Strakonic. Trochu tuhle krajinu znal a uměl si představit, jak by se daly vojenské síly rozmístit.

„Vojsku velím já,“ upozornil vratislavský kníže a přes rameno se krátce ohlédl na Boleslava Děpoltice, jako by mu chtěl říci, že on se Přemyslovcům klanět nebude.

„Mongolové vás chtějí vyprovokovat, abyste se s nimi utkal ještě dříve, než dorazíme my. Umějí počítat,“ přemlouval ho přesto dál Bavor ze Strakonic. „Proto přerušili obléhání Vratislavi a spěchali k Lehnici. Chtějí vás vylákat z města, to je jejich taktika. Nechtějí dopustit spojení křesťanských vojsk.“

„Já už s nimi jednu bitvu vybojoval a vím, co umějí,“ oznámil nepřívětivě kníže Jindřich a vstal ze svého stolce. „Za chvíli začne bohoslužba, aby Bůh požehnal našim zbraním. Jestli chcete, pojďte s námi do chrámu. Pokud máte dost odvahy, smíte se ráno pod mým velením zúčastnit bitvy s pohany. Na krále Václava však čekat nebudu. Slyšení je skončeno.“

Bavor ze Strakonic Poláky nenásledoval. Chvíli se s ostatními rytíři dohadoval, pak všichni zamířili na dvůr, osedlali koně a opustili Lehnici.

Do českého tábora dorazili před úsvitem a hned krále Václava zpravili o tom, co kníže Jindřich hodlá podniknout.

Český král je trpělivě vyslechl, pak zívl a prohlásil: „Přejme mu ze srdce úspěch. Křesťanský svět by si oddechl.“

„Neměli bychom hned vyrazit?“ optal se Michal z Boskovic, který tu noc držel stráž v králově stanu.

„Není nic hloupějšího než se zběsile hnát na místo bitvy, která už dávno začala, pokud vůbec netušíš, co se tam vlastně děje. Stejně bychom přišli pozdě,“ odpověděl klidně král Václav a šel si zase lehnout.

KAPITOLA 4

Ranní mše v polském táboře skončila těsně před svítáním. Byl 9. duben, svátek svaté Marie z rodu Kleofášova, matky apoštolů Judy Tadeáše a Jakuba Menšího. Té, která spolu s dalšími dvěma Mariemi provázela Krista na jeho poslední cestě na Golgotu. To byl také jeden z důvodů, proč vratislavský kníže Jindřich odmítl bitvu odložit. Na svátky významných světců byla přízeň boží největší. V takové dny mohli křižáci očekávat snadné vítězství.

Šedavé noční nebe se barvilo ranními červánky do ruda. Před hradbami Lehnice bylo rušno. Panošové sedlali koně svých pánů, lučištníci si připravovali šípy a pěší ozbrojenci vycpávali škorně slámou, aby jim v mrazivém dni neomrzly nohy. Rytíři se s pomocí svých služebníků usazovali na hřbetech koní a vyráželi k zamrzlé říčce Kaczawě, kde se řadili k bitvě. Každý věděl předem, kde je jeho místo, vratislavský kníže neponechal nic náhodě. Bitvu pečlivě naplánoval a se svými veliteli několikrát prohovořil.

Všichni věděli, že nesmějí opakovat chyby, které udělali v předchozích střetnutích. Mongolové nerespektovali způsob vedení bitvy, na jaký byli rytíři zvyklí. Poláci, ač neradi, se museli téhle okolnosti přizpůsobit. Bylo toho víc, co museli mít na paměti. Mongolové nenosili těžkou zbroj, měli menší a rychlé koně. Vyhýbali se čelnímu střetnutí, uhýbali, popojížděli a zase se vraceli. V předchozích bitvách svými manévry narušili křesťanské šiky, neboť rytíř, který se chtěl utkat s některým z mongolských jezdců, musel opustit řadu. A to znamenalo porážku. Poláci si slíbili, že tentokrát zůstanou v řadách přesně podle bojové regule a osamělé jezdce pronásledovat nebudou. Kníže Jindřich rozestavil jezdce do čtyř řad a velitelé věděli, že musí postupovat v určených odstupech a nesmějí za žádnou cenu jednat na vlastní pěst. Za jezdci postupovali v houfu pěší ozbrojenci.

„Je jich více než nás,“ ukazoval opolský údělný kníže Bronislav rukou na zasněženou pláň, po níž se v divokém trysku proháněli Mongolové, jako by chtěli svým nepřátelům ukázat, co všechno v sedle dokážou. Většina jela bez držení a přitom ještě mávala nad hlavou krátkými meči. Hrůzu nahánějící zábavu předváděli dva jezdci, kteří jeli společně ve vzdálenosti asi padesát kroků od sebe. Jeden vystřelil z luku v plném cvalu šíp po tom druhém. Ten však na poslední chvíli nastavil štít, šíp se do něj zabodl a jezdci neublížil. Každý takový zásah vyvolal pochvalný pokřik jejich spolubojovníků.

„Jsou jako děti,“ ušklíbl se jeden z polských velitelů.

„Chtějí nás zastrašit,“ konstatoval útrpně druhý a očima ukázal k hloučku mladých rytířů, kterým byla vyhrazena poslední řada. Nakláněli se k sobě a z jejich mimiky se dalo odhadnout, že jim podobné kousky opravdu nahánějí strach. Vždyť právě s těmito jezdci se měli za chvíli utkat. Jenže bojujte s někým, kdo je tak rychlý.

Ozvaly se hlasy trub a mezerou mezi jezdci předjel před mongolské vojsko vůz s vysokou korbou. Vozka v kožené špičaté čepici zastavil koně a čtyři ozbrojenci, kteří vůz doprovázeli, zvedli boční postranice. Dřevěnými vidlemi začali z vozu shazovat náklad. Byly to useknuté hlavy křesťanských zajatců.

„Kníže ještě nedal pokyn!“ klidnili velitelé nejhorkokrevnější polské rytíře.

„Na co ti psi pohanští čekají?“ bručel si pro sebe kníže Jindřich. Podle všech rytířských zásad očekával, že nepřátelé postoupí vpřed, neboť k bitvě mělo dojít za řekou uprostřed pláně. Jenže Mongolové otáleli. Nakonec to polské vojsko nevydrželo a řady se hnuly. Jakmile se několik rytířů rozjelo, nebylo síly, která by vojsko zadržela. Koně pomalu přecházeli z pokojného cvalu v divoký trysk. Rytíři byli zkušení a pečlivě dbali na to, aby drželi řadu, rameno na rameni. V rukách svírali dlouhá kopí, obrácená hroty proti nepřátelům. Mongolové však zůstali na místě, mávali svými zbraněmi a všichni příšerně křičeli cosi, co znělo drsně a zlověstně. Přes jejich hlavy začaly na polské rytíře pršet šípy, ale ty jim nemohly nijak podstatně ublížit.

Poláci se blížili se sklopenými hledími. Když už se první řada chystala zahájit boj, Mongolové se prudce rozjeli do stran. Polské vojsko muselo zpomalit, ale takový manévr nebyl vůbec snadný. Zadní tlačili na přední a na chvíli vznikl zmatek. Pak první řady Poláků zakolísaly, protože se kopyta koňů propadla do umně zamaskovaných jam. Někteří rytíři přelétli přes hlavy koní a s bolestivým výkřikem dopadli na tvrdou zmrzlou zem.

Většina Mongolů zatím cválala k pahorku, který se zvedal po levé ruce. Knížeti Jindřichovi však chvíli trvalo, než znovu sešikoval vojsko. Naštěstí velitelé respektovali jeho příkazy a žádný rytíř se nepokoušel podniknout něco na vlastní pěst. Jejich kázeň knížete ještě více utvrdila v přesvědčení, že zvítězí.

„Bojí se nás!“ povzbuzovali velitelé své muže. „Kristus je s námi, proto prchají!“

Kníže Jindřich nařídil velitelům roztáhnout šiky do šířky, aby Mongolové nemohli znovu proklouznout. Polské vojsko vyrazilo k návrší, kde na ně protivníci čekali. Jenže k zalesněnému pahorku to bylo dál, než se na první pohled zdálo. Pěší oddíly začaly i přes veškerou snahu zaostávat za jezdci. Marně křičeli velitelé na rytíře, aby zpomalili. Mezera ve vojsku se zvětšovala. Koním šla od nozder pára a rytíři sami toho začínali mít dost. Přijeli bojovat a ne se honit jako posedlí. Nemínili čekat na své družiny.

Čelo polského vojska konečně dorazilo k zalesněnému návrší. U jeho cípu vyčkávali Mongolové, seřazení do útočného šiku. Mávali výhrůžně zbraněmi a najednou začali výt jako smečka divokých vlků a vyrazili vpřed. V téže chvíli se stejný křik ozval z boku Poláků. Z lesa vyběhl nevelký oddíl mongolských bojovníků s kopími v rukách. Téměř nikdo z Poláků si jich nevšímal. Těch pár mužů nebylo nebezpečných. Jenže každý z nich držel v ruce uzavřenou hliněnou nádobu s kouskem hořícího provazu. Nádoby začali Mongolové vrhat pod kopyta koní. K polskému zděšení se začaly ozývat hromové rány, šlehaly plameny, a co bylo nejhorší, někteří rytíři vylétli do vzduchu a na zem dopadaly jen kusy masa a pomačkaná plechová zbroj. Nikdo z Poláků si neuměl něco takového vysvětlit rozumem, leda by s těmi pohany byl sám ďábel.

„Znám tuhle věc,“ volal na knížete Jindřicha jáhen vratislavské kapituly, který jel v jeho družině. V ruce nesl kříž s ostatky svatého Jana Křtitele. „Viděl jsem to v Konstantinopoli. Prach, který v ohni vybuchuje. Moc ošklivá věc. Ale není to dílo ďábla, nebojte se. Bijte pohany!“

Početný oddíl mongolských jezdců zatím vnikl do mezery mezi polskou jízdou a pěšími jednotkami. Poláci byli rozštípnuti na dvě skupiny. Ani to ještě nevypadalo hrozivě, pokud by mezi rytíři nezavládl zmatek a naprosté zděšení. Jen málo z nich slyšelo slova vratislavského jáhna, a mnozí jim stejně nevěřili. Vybuchující prach nemohl být dílem lidských rukou. S těmi pohany byl sám Rohatý.

Koně rytířů na tom byli ještě hůře než jejich páni. Při každém výbuchu poděšeně ržáli, vyhazovali zadky a mnozí přestali své jezdce poslouchat. Utíkali, kam je zrovna napadlo, a mnozí skončili na kopích mongolských nepřátel. Jiní své jezdce shodili a utíkali po prázdné pláni pryč.

Pěší ozbrojenci na tom byli o něco lépe, protože je ty podivné výbuchy nezasáhly. K lesu teprve dobíhali. Když jim mongolští jezdci odřízli cestu, srazili se do houfů, štít na štít, a před sebe nastavili kopí. Vypadali jako obrovští ježci. Pochopili, že se ke svým rytířům neprobijí. Spořádaně začali couvat po pláni zpátky k Lehnici.

Někteří rytíři začali propadat zoufalství. Jejich řady už nebyly zdaleka spořádané, jednotlivé houfce se roztrhaly a musely svádět šarvátky s rychlými mongolskými jezdci, kteří na ně prudce útočili ze všech stran. Oddíl pěších Mongolů se sice stáhl do lesa, ale za chvíli se objevil znovu. Mongolové vystřelili několik šípů, kopími poranili koně nejbližších Poláků a hodili další z těch ďáblových vynálezů. Každý výbuch, který se rozlehl nad bojištěm, vzal Polákům více sil a odvahy než sto vlastních padlých bojovníků. Bez pěších ozbrojenců, kteří by chránili jejich bok, se nedalo těmhle výpadům zabránit. Zmatek rostl.

To už kníže Jindřich pochopil, že ho Ordu přelstil. Mongolský velitel byl hřmotný muž s jizvou na tváři. Spolu s několika dalšími mongolskými veliteli sledoval průběh bitvy z vršku jakési mohyly. Stála stranou, tam, kde potok velikým meandrem obtékal zalesněný pahorek. Seděl na bílém koni, ruku pyšně založenou v bok a sledoval průběh bitvy. V jednu chvíli Jindřich zachytil jeho pohled, a i když je dělila veliká vzdálenost, vratislavský kníže se zachvěl. Připadlo mu, jako by na něj sáhla ruka smrti. Zvedl meč nad hlavu a křikl na své rytíře, aby jeli za ním, že se probijí zpátky do města.

Kníže Jindřich byl skvělý rytíř. Měl sílu, na koni seděl jako přirostlý a mečem se uměl ohánět. Snadno si razil cestu mongolskými jezdci a v klínu za ním postupovala jeho osobní družina a početné oddíly dalších údělných knížat. Co se však děje za jeho zády, neviděl. Když se odpoutal od lesa asi se dvěma tisícovkami jezdců, Mongolové provedli výpad a zbytku vojska přehradili cestu. Jakmile vratislavského knížete s jeho oddílem odřízli od ostatních, Mongolové jeho postup zastavili, sevřeli knížecí družinu a nemilosrdně ji začali pobíjet. A stále ty hrozné výbuchy!

Kníže Jindřich bojoval statečně, cítil, jak mu únavou těžknou paže, ale nemínil se vzdát. Byl raněný na noze, v zádech měl zabodnutý šíp a padl pod ním kůň. Dokázal si ještě chytit jiného, vyšvihl se do sedla a pokračoval v boji. Pak ale ucítil tupou bolest v hrudi a vzápětí jeho vědomí zastřela tma. Pomalu se svezl na zmrzlou zem.

Boj trval skoro až do večera. Mongolové uvolňovali a zase svírali kleště, jimiž sevřeli polské vojsko a po částech ho pobíjeli. Z obrovské armády uniklo jen asi deset tisíc mužů. Zbytek zůstal ležet v krvi na pláni před Lehnicí.

České vojsko dorazilo na místo bitvy v poledne následujícího dne. Naskytl se mu hrůzný pohled. Pláň mezi řekou Kaczawou a zalesněným návrším byla pokrytá bezhlavými, většinou nahými těly. Mongolové všechny zabité nepřátele zohavili. Hlavy knížat a velitelů odvezli, zbytek uťatých hlav ležel poházený na hromadách. Mongolové odvedli koně a vzali si také zbraně a oděvy pobitých Poláků.

Král Václav musel hledat dlouho, než objevil bezhlavé tělo vratislavského knížete Jindřicha. Bylo nahé a poseté ránami. Poznal ho naprosto bezpečně, protože od své sestry věděl, že její manžel má na jedné noze šest prstů. Úzkostlivě svou vadu tajil, aby se nezačalo šeptat, že to je ďáblovo stigma. Leželo pod těly dvou zabitých nepřátel. Své mrtvé tu Mongolové nechali, vlastní muže nepohřbívali. Poklekl a upřímně se pomodlil za spásu jeho duše. O chvíli později našel i tělo mladého Boleslava, posledního z rodu Děpolticů. Vedlejší větev přemyslovského rodu s definitivní platností vymřela.

„Padli mučednickou smrtí při obraně křesťanského světa,“ rozplýval se vyšehradský probošt Filip, který vojsko doprovázel. „Na nebesích je čeká věčná blaženost a všichni křesťané budou velebit jejich památku. Zemřeli při obraně víry.“

Většina českých rytířů to však cítila jinak, ale nemínila s vlivným prelátem polemizovat. Podstatné bylo přece to, že Poláci prohráli. Úcta podle nich patřila spíše vítězům. A těmi byli k jejich opravdové hrůze divocí Mongolové. Mnohé zabité polské rytíře znali osobně a věděli, že to byli stateční mužové. Když neuspěli oni, kdo dokáže Mongoly zastavit?

A to ještě netušili, že o dva dny později utrpěl v Uhrách drtivou porážku i král Béla v bitvě u městečka Mohi na říčce Sajó. Batú pobil většinu uherského vojska a Béla si stěží zachránil život. Cesta k Budínu byla otevřená a v Uhrách nebylo síly, která by dokázala náporu Mongolů odolat.

Ordu se hned po bitvě stáhl, protože věděl, že k Lehnici míří české vojsko. Jemu ani ostatním mongolským velitelům se příliš nechtělo svést rychle za sebou další bitvu. Nechtělo se jim ani postupovat dál na západ, protože pochopili, že teprve tam by narazili na hlavní síly křesťanů. Stačilo jim pobrat co nejvíce kořisti. A protože jí momentálně měli více než dost, odtáhli zpět k Vratislavi.

Čeští vojáci začali spolu s místními lidmi kopat ve zmrzlé zemi mělké jámy a do nich skládali přes sebe těla padlých. Ve většině případů se stejně nedalo poznat, kdo je rytíř a kdo prostý služebník. Na hroby naskládali kameny a na ně nasypali mohyly z hlíny, aby se k mrtvým tělům nemohli prohrabat vlci a lišky. Král Václav se zatím ve vyhřáté síni místního děkanství radil s předními českými a moravskými velmoži, co dál.

„Hned zítra vyrazíme za těmi pohany,“ navrhoval brunátný hněvem Vok z Rožmberka. „Osobně uřežu každému padlému Mongolovi hlavu, stejně jako to udělali oni těm nešťastníkům. Jen pohan může takhle hanebně zohavit lidské tělo.“

„Stejně zohavili francouzští rytíři těla akvitánských velmožů,“ upozornil chladně Ojíř z Frýdberka.

„Jenže ti sympatizovali s albigenskými!“ protestoval proti takové neomalenosti probošt Filip.

„A je v tom nějaký rozdíl? I francouzští rytíři zohavovali lidská těla,“ přidal se na stranu svého přítele Boreš z Rýzmburka. Pokud šlo o skutky, se kterými jako rytíř nesouhlasil, byl ochotný se postavit i bratranci českého krále.

„Nemáš pravdu, urozený synu,“ hájil svůj názor nesmlouvavě probošt Filip. „Oni nezohavovali lidská těla, jen těla kacířů.“

„Nemyslím, že by byl dobrý nápad pronásledovat Mongoly hned,“ vrátil se k podstatě problému Bavor ze Strakonic. „Vždyť o nich nic nevíme.“

„Co když zamíří na Moravu a začnou drancovat?“ obával se Michal z Boskovic, jeden z nejvlivnějších moravských velmožů.

„Mohou se také stáhnout zpátky ke Krakovu. Nebo pokračovat v obléhání Vratislavi,“ rozebíral případné možnosti Bavor ze Strakonic. „Je toho víc, co mohou udělat. Netušíme o jejich záměrech vůbec nic!“

„Přesto nemůžeš vyloučit, že by vtrhli do naší země,“ dorážel na něj Arnold z Hückeswagenu, který vlastnil u hranice se Slezskem hrad Hukvaldy.

„I kdyby opravdu mířili na Moravu, co nám takové zjištění v téhle chvíli pomůže?“ zasáhl král Václav, který až dosud mlčel a poslouchal své velmože. „Souhlasím se svým maršálkem. Jen blázen by se hnal za Mongoly. Nevíme o nich vlastně nic. Kolik jich je, jaké mají zbraně, jak bojují? Víme však jedno. V otevřeném poli jsou prakticky neporazitelní. Zůstali jsme jediná bojeschopná křesťanská síla od Krakova až k Dunaji. A já nedám svou armádu všanc bezhlavě.“

„Jenže to znamená, že před nimi kapitulujeme. Před pohany!“ hořce namítl Vok z Rožmberka. „Dosáhli svého, mohou si dělat, co chtějí.“

„Miluješ hony, stejně jako já,“ trpělivě začal vysvětlovat král Václav. „Co udělá tvůj lovčí, pokud v lese narazí na nádherného silného jelena, který mu dokáže několikrát uniknout? Začne studovat jeho zvyky, a teprve když si je jistý, jak se jelen zachová, uspořádá hon. Udělat to jinak znamená neúspěch. Na honu, stejně jako ve válce. Já za žádných okolností nekapituluji!“

„A když Mongolové vtrhnou na Moravu a budou tam drancovat?“

„Pokud se jim postavíme teď a prohrajeme, budou na Moravě drancovat stejně,“ podpořil svého krále Ojíř z Frýdberka.

„Tobě se to mluví, tvé statky tam nejsou,“ bručel Michal z Boskovic.

„Zítra se přesune část mého vojska na Moravu,“ rozhodl král Václav. „Zesílíme posádky ve všech velkých městech a hradech. Co víme o Mongolech? Města, která se jim nepodařila dobýt jedním nebo dvěma překvapujícími útoky, obvykle nedobyli. V otevřeném poli si poradit umějí, ale s obléháním jsou na tom hůře. Proto se budeme bránit za hradbami. Z vesnic svezte do měst a hradů vše, co najdete k jídlu. Mongolům nenechejte nikde ani kůrku. A lidu poraďte, ať se ukryje v lesích. Pokud Mongolové opravdu na Moravu zamíří, musíme ty útrapy nějak přečkat. Spálené domy na venkově se dají postavit znovu, ale padlé už nevzkřísíte. To mějte na paměti. Naším cílem je co nejméně mrtvých křesťanů. Já se zatím pokusím sehnat v německých zemích posily. Celé křesťanstvo musí přijmout kříž a chránit víru proti těm poslům ďábla!“

Když tohle král Václav říkal, obrátil se k hloučku prelátů, kteří poradu urozených mužů sledovali, a pokračoval: „Tohle bude vaše práce! Musíte burcovat to nejlepší, co v křesťanech je.“ Všichni horlivě přikyvovali, neboť si mysleli totéž. Konečně mohla církev ukázat, jakou má moc. Postaví se do čela civilizovaného světa, aby zachránila křesťanstvo.

Král Václav ještě neskončil. „Pan Bavor ze Strakonic pošle několik obratných mužů, kteří budou Mongoly sledovat. Od této chvíle musím vědět, co dělají a kam míří. Nemusíte se obávat, urození páni, své meče s těmi pohany ještě zkřížíme.“

Někteří rytíři sice potichu reptali, ale podvolili se všichni. Jak se záhy ukázalo, obavy moravských velmožů byly oprávněné. O tři týdny později, po svátku apoštolů svatého Filipa a Jakuba, opustili Mongolové Slezsko a vpadli na Moravu.

KAPITOLA 5

V říši nezískal český král Václav proti Mongolům spojence vůbec žádné. Pouze durynský lantkrabě Jindřich Raspe slíbil, že mu ponechá své oddíly až do konce roku. Pokud bude potřeba, pošle dokonce další rytíře, ovšem pod podmínkou, že jim český král zaplatí, neboť bojovat mimo hranice lantkrabství není povinností durynské šlechty. Ale to bylo vše. Osud přemyslovských zemí ve skutečnosti nikoho nezajímal.

Václav si s hrůzou uvědomil, jak se za posledních deset let křesťanský svět změnil. Místo rozumu vládla všude jen faleš a přetvářka. O křížovém tažení proti Mongolům se v německých zemích hovořilo na každém nároží a v šencích se halasně připíjelo na smrt pohanů. Vyzvednutí kříže propagovali minorité i dominikáni. Členové obou řádů kázali na ulicích a vybírali dary na podporu křižáků. Syn císaře Fridricha, římský král Konrád, svolal na konec května do Esslingenu říšský sněm, na němž chtěl vyhlásit křížovou válku i on. Neboť ta, kterou vyhlásil papež, neměla podle jeho názoru žádnou váhu. Vojsko se však nechystal vyslat nikdo.

Nejhůře dopadly Uhry. Křesťanským světem se začaly šířit hlasy, že si mohou za své utrpení samy. Král Béla neměl přijímat Kumány, protože tím popudil Mongoly proti celému křesťanskému světu. Jejich vpád vlastně zavinil uherský král. To byl nejčastější argument, proč mu žádný panovník nepomohl. Vojenské síly nabídl jen rakouský vévoda Fridrich Babenberský. Slavnostně ve Vídni přijal kříž, ovšem místo aby vytáhl proti Mongolům, napadl oslabeného uherského souseda a ke své zemi připojil několik pohraničních komitátů. Rakouské oddíly bezostyšně drancovaly křesťanské vesnice v Uhrách. Zoufalý král Béla přijal nabídku císaře Fridricha a za slib pomoci mu složil lenní přísahu. Tím celá věc pro císaře skončila, ve prospěch Uherského království neučinil nic ani on. Raději znovu zaútočil na papežské državy u Říma.

Ve dnech, kdy Mongolové oblehli Uničov, se král Václav vrátil domů. Už dlouho nebyl tak rozmrzelý. Ani se nešel pozdravit s rodinou, raději se opil se svými nejbližšími dvořany. Stěží se držel v křesle, v ruce držel poloprázdný džbánek a ztěžklým jazykem křičel: „Přísahám, kdyby to nebylo tak hloupé, přidám se k Mongolům a s chutí ukážu všem těm křesťanským mluvkům, že jsou hlupáci. Nezaslouží si nic jiného, než aby jim někdo napráskal! Osobně požádám Batúa, aby vyrazil do říše.“

Na adresu císaře a německých pánů padlo mnoho nelichotivých slov. Pronášel je i vyšehradský probošt Filip, který byl opilý ze všech nejvíce.

Následujícího dne přijal král Václav nabídku své manželky, aby s ní poobědval. Jakmile se však usadil u stolu, už toho litoval. Kunhuta se mračila a zjevně mu chtěla vyčinit. Rozhodl se, že to nebude oddalovat. Místo aby jí pověděl o všem, co v německých zemích podnikal, sklopil hlavu a tiše řekl: „Tak mluv, poslouchám.“

Doufal, že jí tím alespoň trochu vezme vítr z plachet. Znal ji za ta léta dobře a nezmýlil se.

„Proč mě tak trápíš?“ povzdechla si truchlivě.

To už věřil, že má vyhráno. Smířlivě se optal: „Tak co tvůj král provedl tak strašného?“ Nevěřil, že se zlobí kvůli včerejší pitce. Nikdy předtím jí nevadily. Jak se ukázalo, měl pravdu.

„Navštívila mne tvá sestra Anna,“ oznámila Kunhuta významně.

„Jistě, je mi jí líto. Měla knížete Jindřicha ráda,“ přikývl s účastí král Václav.

„A padl kvůli tobě,“ vykřikla jeho manželka, jako by se dusila. Už to nedokázala v sobě udržet. „Ano, kvůli tobě! Nechal jsi ho napospas Mongolům. Byl jsi jen den cesty od Lehnice, ale nepomohl jsi mu. Žádal tě o pomoc a tys neudělal vůbec nic!“

Král Václav ucítil prudkou bolest hlavy. Před očima se mu zatmělo. Vyskočil a jako zbavený smyslů křičel: „To ti řekla Anna? A ty jí věříš? Kdybys mne opravdu milovala, neopakovala bys takovou hloupost!“ Udeřil Kunhutu do tváře tak silně, že s výkřikem spadla pod stůl. Pak se otočil a hodovní síň opustil.

Nechal si osedlat koně a s nevelkou družinou opustil Pražský hrad. Zamířil na Zvíkov, kde si chtěl odpočinout. Bylo to poprvé, kdy ve zlosti Kunhutu udeřil. Ale na Zvíkov nedojel. Ještě než dorazili k brodu přes Berounku u Loděnice, otočil se a tryskem uháněl zpátky.

Když se ocitl před bránou Pražského hradu, byla už hluboká noc. Chvíli trvalo, než ji strážní otevřeli. Pokračoval přes nádvoří, seskočil před palácem a hnal se do komnat své ženy.

Kunhuta nespala. Seděla u stolu, na němž hořelo několik voskovic. Před sebou měla otevřenou truhličku, do níž ukládala své nejoblíbenější šperky. Byly to dary od krále Václava. Probírala se jimi a vzpomínala.

Václav se vrhl na kolena, uchopil ji za ruku a provinile se začal omlouvat: „Promiň, ale té nespravedlnosti bylo na mě už příliš.“

Podívala se na něj. V jejích očích byl údiv, smutek, ale také pyšná zloba. Pocházela přece z rodu štaufských císařů. Chladně opáčila: „Až na tebe bude zase papež nebo císař nespravedlivý, a já povím něco, co se ti nebude líbit, zabiješ mě?“

Král Václav ucítil u srdce prudké bodnutí. Tohle nečekal. Vrátil se, aby Kunhutě vysvětlil, že ji miluje. Jenže teď už si svým citem tak jistý nebyl. Přesto se dokázal překonat a ještě jednou se pokusil hovořit smířlivě: „Víš dobře, co k tobě cítím. Nechal jsem se unést zlostí. Zapomeneme na to?“

„Pokud chceš, zapomeň,“ odsekla.

Václav vstal, oprášil si kolena a posadil se do křesla proti ní. Sám si ze džbánu nalil vlažné svařené víno. Venku bylo chladno a během cesty prochladl. Napil se a chvíli si prohlížel její tvář. Nedokázal z ní nic vyčíst.

„Kníže Jindřich začal bitvu s Mongoly navzdory mému varování. Chtěl jsem, aby na mé oddíly počkal,“ řekl celkem zbytečně.

„Celé Polsko je ovšem jiného mínění,“ opáčila a uhnula pohledem. „Tvá sestra Anna má tu zprávu z první ruky od jednoho z rytířů manželovy družiny, kterému se podařilo probít z obklíčení.“

Pokrčil rameny a vstal. Tady byl opravdu zbytečný. Obešel stůl, sklonil se a pokusil se Kunhutu políbit na tvář. Uhnula.

„Ráno odjíždím na Moravu. Budu pokračovat ve válce s Mongoly,“ řekl a nedokázal skrýt lítost. „Pokud to dopadne dobře, vrátím se koncem léta.“

Přikývla.

Václav zamířil ke dveřím. Stále ještě doufal, že ho Kunhuta zavolá zpátky. Ale mlčela. Vyšel ze dveří a pokračoval do své ložnice. Hlava mu třeštila a cítil se slabý. Už dlouho si nepamatoval, že by cítil takovou beznaděj.

Ráno se s Kunhutou nerozloučil. Vyrazil hned za úsvitu. Spolu s ním jelo několik tisíc rytířů a doprovázel ho také syn Vladislav. Bylo mu čtrnáct let a měl nejvyšší čas získat vojenské zkušenosti. Vladislav zářil štěstím. Měl otce rád a trochu ho mrzelo, že s ním nemůže být častěji. Obdivoval ho a chtěl se od něj naučit vše, co bude jednou jako jeho nástupce potřebovat. Považoval za obrovské vyznamenání, že s ním může jet právě teď, když české vojsko táhlo proti Mongolům.

Netušil, že otec by ho s sebou na vojenské výpravy bral už dávno, ale matka byla tvrdě proti. Tentokrát se Václav Kunhuty na její názor neptal. Ráno prostě synovi oznámil, aby si připravil zbroj, že za chvíli odjíždějí. Tím to považoval za vyřízené. Odjeli tak rychle, že se s Kunhutou nestačil rozloučit ani Vladislav. Ale jeho to trápilo podstatně méně než otce.

Král Václav svěřil velení v Olomouci synu Vladislavovi. K ruce mu tam nechal Častolova a také Ojíře z Frýdberka, které ustanovil hejtmany. „Lze předpokládat, že Mongolové na vás zaútočí,“ vykládal synovi starostlivě. „Obraně budeš velet ty, ale nedělej nic, co by se nelíbilo tvým hejtmanům.“

„Jinými slovy je musím poslouchat,“ shrnul Vladislav. Jeho hlas nebyl útočný ani uražený. Hovořil věcně a na otce se stále usmíval. Václav si znovu uvědomil, jak hodný je to chlapec. Na budoucího panovníka až příliš smířlivý a laskavý. To mladší Přemysl byl z jiného těsta. Když odjížděli z Prahy, vyčíhal si je u brány a žadonil, aby ho vzali s sebou. Když to Václav odmítl, dostal jeho syn záchvat pláče, pak sebral ze země hroudu bláta a ve vzteku ji hodil po Vladislavovi.

„Já bych to řekl jinak,“ opravil král Václav svého syna. „Vždycky si musíš udělat vlastní názor. Ale pak se optej svých hejtmanů. Nauč se poslouchat starší a moudřejší. Věř mi, já to dělám také tak, i když jsem králem. Dobrá vláda je v umění naslouchat. Musíš volit takové cesty, které sice vedou k úspěchu, ale kterými současně nepopudíš domácí urozené rody. A pokud bys je popudil, musíš to udělat způsobem, aby v nich ta hořkost nezůstala. Nejjistější cestou je příště jim vyhovět. I kdyby se ti to příliš nelíbilo. Se svými hejtmany to dělej stejně. Ale pozor, tohle není hra! Hlavou mi ručíš za to, že se Mongolové Olomouce nezmocní!“

„Ubráním ji,“ slíbil prostě Vladislav.

Ráno se s otcem rozloučil a pak se pustil do příprav na nadcházející boj. Obešel hradby a osobně zkontroloval brány i věže. Prohlédl zásoby jídla a nechal si představit všechny ozbrojence, kteří patřili k městské posádce. Nenašel nic, co by mohlo obranu Olomouce ohrozit. Purkrabí hradu spolu s administrátory olomouckého biskupa už dříve všechno zařídili, protože nikomu nebylo lhostejné, jak boj s pohany dopadne.

Za dva dny přiběhl pro Vladislava jeden muž z hradeb. „Vznešený kníže, pojďte se mnou. V dálce je vidět kouř. Zřejmě se blíží nepřítel. Mongolové zapálili benediktinský klášter, který stojí za návrším.“

Vladislav právě obědval. Všeho nechal, popadl meč a přilbu a utíkal na hradby. To už se před příkopem na pláni míhali snědí jezdci s plochými obličeji a šikmýma očima. Mnozí měli na sobě zbroj polských rytířů. Ti, kteří dorazili jako první, nečekali na zbytek vojska a hned se vrhli proti hradbám. Olomoučtí obránci však znali z vyprávění taktiku Mongolů a věděli, že se nepřátelé většinou spoléhají na první překvapivý výpad. Městem se rozezněly zvony a na hradby pospíchali všichni obyvatelé města. Každý měl svůj úkol. Ozbrojenci českého krále stříleli z kuší a luků, měšťané házeli z hradeb kameny. Ženy s vědry vody v rukách hasily zápalné šípy, které Mongolové za jízdy vystřelovali ze svých krátkých luků.

Nepřátel před hradbami rychle přibývalo a výpady byly stále prudší, ale žádný nebyl tak nebezpečný, aby hrozilo, že se Mongolové do města dostanou. Boj trval až do tmy. Pak se nájezdníci stáhli. Na pláni před hradbami se rozhořely stovky ohňů. Mongolové si budovali tábor. Bylo zřejmé, že se chystají na dlouhé obléhání.

Vladislav našel Častolova a trochu ostýchavě navrhl: „Možná by měli všichni muži zůstat na hradbách. Nařídím ženám, aby jim sem donesli jídlo. Otec mne varoval, že Mongolové jsou jako všichni kočovníci mimořádně lstiví. Možná si řeknou, že nejsme ještě na obléhání připraveni a pokusí se využít tmy k tomu, aby se dostali za hradby. Podívej se na ty plameny! Nevypadají jako ohně, na kterých se připravuje jídlo. I když je tma, řekl bych, že jsou příliš vysoké. Co když je zapálili, aby nás obelstili? Sami se přitom pokusí přiblížit k našim hradbám.“

„Jsem stejného názoru,“ přikývl uznale Častolov. „Já zařídím jídlo. Vy obejděte muže na hradbách. Jistě ocení, že je velitel města s nimi.“ Pak se zdvořile uklonil a rychle sklouzl po žebříku z ochozu dolů.

Vladislav měl pravdu. Před půlnocí se u věže, pojmenované Konrádka po jednom z knížat, ozval varovný křik. Pod hradbou se míhaly temné siluety útočníků. Mongolové přinesli stovku žebříků, opřeli je o hradby a pokoušeli se vyšplhat nahoru. Ale během krátké chvíle se obráncům podařilo všechny žebříky povalit dolů do příkopu a útočníky zahnat.

„Ne!“ bránil Vladislav těm rytířům, kteří chtěli po skončení nepřátelského útoku opustit hradby. „Zůstaneme tu až do rána.“

„Vždyť jsme je odrazili. Stačí běžné hlídky,“ bručeli někteří rozmrzele. Jeden dokonce po straně udělal neuctivou poznámku o nezkušenosti mládí. Jenže před svítáním Mongolové podnikli další výpad. Ten pro ně dopadl ještě hůře než ten první. Pak byl až do rána klid. Obránci na hradbách měli zlost, že Mongolové nectí rytířskou zásadu, podle níž se bojovalo jen od úsvitu do soumraku. Kvůli těm psům pohanským museli zůstávat na ochozech.

Ráno nechal Vladislav donést na hradby dostatek vlažného piva a v koších pecny chleba se spoustou uzených kýt. Sáhl do hradních zásob, určených pro členy královského dvora. O tomhle rozhodnutí se neradil se svými hejtmany.

Záhy po ranní mši se před bránou objevil pyšně vyhlížející Mongol v krásné zbroji. Někteří rytíři ji poznali. Patřívala opolskému údělnému knížeti. Mongol hovořil dobrou němčinou.

„Vaše hlavy nabodneme na kůly, vaše vnitřnosti rozvěsíme po větvích stromů, z vašich žen uděláme své otrokyně a vaše děti utopíme v řece,“ volal, co nejhlasitěji uměl. „Naše meče jsou nepřemožitelné a naše paže jsou silnější než ty vaše. S naší odvahou se nemůžete vůbec měřit. Za námi jsou desítky dobytých měst a hradů. Pobili jsme už tisíce křesťanů, porazili všechny vládce, kteří se nám odvážili postavit. Co si vůbec o sobě myslíte? Kdo vám dal právo postavit se synům pána celého světa, jimž je veliký chán Ugedej? Třeste se strachy a naříkejte, že jste se něčeho takového vůbec dopustili!“

„Budeš tu žvanit ještě dlouho?“ křikl na něj z hradeb Vladislav. „Vyřiď, co máš vyřídit, a vrať se ke svým. Pokud nám ale chceš nabídnout, že zachováte naše životy, pokud otevřeme brány, pak nás máš za hloupější a pošetilejší, než jsi ty sám. Slibům pohanů se věřit nedá. Ugedej… kdo to je? V životě tu o něm nikdo neslyšel. Tady vládne můj otec, slavný král Václav. Pamatuj si to jméno. Počítám do deseti. Pokud do té doby nezmizíš, nechám tě zastřelit. Naši lučištníci jsou lepší, než si myslíš. Chceš-li se o tom přesvědčit, zůstaň a uvidíš!“

Mongol pronesl jakousi nesrozumitelnou kletbu, pak se otočil a prudkým cvalem se hnal do svého tábora. Vzápětí vyrazili Mongolové k dalšímu útoku na hradby. Za denního světla však měli ještě méně šancí než pod rouškou tmy. Olomoucké hradby byly nedávno přestavěné a po Praze a Brnu byly nejlepší v celém království. Pokud by je chtěl někdo prolomit, musel by tu strávit hodně času. A musel by mít obléhací stroje. Jenže nic takového Mongolové neznali.

„Podívejte, vznešený kníže, tamhle je ten chlap, co nám před chvílí vyhrožoval,“ ukazoval do houfu útočníků jeden z ozbrojenců. Podle barev na plášti patřil k družině olomouckého biskupa. V ruce držel nataženou kuši. Vytáhl šipku, vložil ji do žlábku na pažbě a konec zachytil o silnou tětivu. „Pokud ho zabiju, dáte mi pár stříbrňáků?“

Vladislav si rychle pohledem měřil vzdálenost. Byla značná a sebekriticky si přiznal, že on by se určitě netrefil. Ale pokud by se podařilo onoho Mongola zabít, bude to v očích všech na hradbách boží znamení. Byl zvědavý a ochotně slíbil: „Dostaneš hřivnu stříbra.“

Muž zvedl kuši, chvíli mířil a pak stiskl spoušť. Ozvalo se krátké prásknutí, jak tětiva narazila do dřeva. Šipka prudce vylétla a v paprscích jarního slunce se zaleskla její kovová špička. Vladislav přimhouřenýma očima sledoval její let. Uběhlo několik vteřin, které mu připadaly jako strašně dlouhá doba, pak Mongol rozhodil ruce a svalil se na zem jako podťatý. Šipka mu trčela z krku. Zbroj opolského údělného knížete zalila mongolská krev.

K padlému se seběhlo několik mužů, zvedli ho a v poklusu ho odnášeli do tábora. Pak se ozval křaplavý hlas rohů a Mongolové zastavili útok. Spořádaně se stáhli do tábora. Až do večera byl klid.

„Co je zase tohle za úskok?“ uvažoval nahlas Častolov.

„Třeba to není lest,“ oponoval Ojíř z Frýdberka. „Ráno nám ten Mongol vyhrožoval, kdo prý nám dal právo postavit se synům chána Ugedeje. Co když to nemyslel obrazně? Hovořil slušně německy, třeba byl opravdu jedním ze synů toho pohanského chána.“

„O důvod víc, aby nás pobili,“ odplivl si Častolov na dřevěnou podlahu ochozu.

V noci byl klid a klid byl i následujícího dne. Olomoučtí obránci netušili, že Ojíř z Frýdberka měl pravdu. Zabitý princ byl jedním z mnoha synů velikého chána Ugedeje. Podle tradice nesměli Mongolové bojovat, dokud nebude muž z rodiny chána pohřben.

Teprve když Mongolové vykonali tryznu a nad hrobem zemřelého prince navršili vysokou mohylu, pokračovali v bojích. Obléhání Olomouce trvalo celý týden a přineslo Mongolům mnohem větší ztráty než obráncům. Před koncem května boj vzdali a odtáhli. O pár dní později se ubránilo i Brno.

Na Moravě drancovali Mongolové až do svatého Jana Křtitele. Vypálili řadu vesnic a také několik klášterů, ale nedobyli žádný hrad a nikde nezískali větší kořist. Lidé se před nimi ukryli s dobytkem v lesích a vzali s sebou i zbytky obilí. Před blížícími se žněmi ho stejně mnoho neměli. Jen výjimečně se Mongolům podařilo ukryté vesničany objevit. Protože v opuštěných vesnicích nacházeli sýpky prázdné a obilí na polích ještě nedozrálo, začaly jim docházet zásoby, které si přivezli z Polska. Nakonec se museli stáhnout do Uher a Morava si mohla vydechnout. Taktika krále Václava se ukázala správná.

KAPITOLA 6

V obleženém Římě se vojenská situace zhoršovala. Mnohé patricijské rody reptaly, že jim boj s císařem přináší samé ztráty. Jen málo obyvatel města mělo rádo přísného papeže. Jenže nikdo také nehoroval pro vrtkavého Fridricha a jeho rytíře, o jejichž krutosti se po městě šířily celé legendy. Vojska císaře Fridricha ležela před hradbami, ale nikdo z velitelů se nehrnul do útoku, protože dobýt město bez podpory zevnitř nebyla maličkost. Sám císař rozhodl, že jednodušší bude držet Řím pouze v obklíčení, aby se nemohl sejít koncil, který papež do Lateránu svolal.

Papež Řehoř bral své poslání na světě pozemském vážně. Měl zjevení, sám svatý Petr, první z apoštolů, k němu promlouval a přísně ho nabádal, aby neopouštěl Řím. Prozradil mu rovněž, že se křesťanský svět nezbaví Mongolů, dokud bude vládnout nehodný císař Fridrich. Pohanské nájezdníky na svět seslal Bůh jako předzvěst Apokalypsy, pokud nedojde k nápravě na říšském stolci.

S podporou minoritských kazatelů se mu podařilo získat pro svou věc některá severoitalská města a také pár vlivných rytířů. Ti postavili vojsko a v jeho čele vyrazili obleženému Římu na pomoc. Papež se zatím snažil pozvednout klesající morálku ve městě. V plamenných kázáních burcoval Římany k boji s Antikristem.

V letních měsících se jeho zdravotní stav prudce zhoršil. Ale ani pak se papež Řehoř nevzdal. Se všemi preláty kurie uspořádal procesí, jež mělo vyprosit boží přízeň všem upřímným křesťanům a mělo přinést mor a smrt stoupencům prokletého císaře Fridricha. Preláti drželi nad hlavami ostatky, které papežský dvůr schraňoval. Papeže nesli v slavnostně vyzdobených nosítkách v čele procesí. Svatý otec se hlasitě modlil, ale protože jeho hlas slábl, doprovázelo ho několik mladších kardinálů, kteří jeho slova hlasitě opakovali, aby je všichni dobře slyšeli. Bránou svatého Rufa vyšlo procesí z města a za zpěvu liturgických žalmů obešlo celý Řím a stejnou bránou se do města vrátilo. Vojáci ve štaufském ležení procesí zvědavě sledovali, většina z nich zbožně poklekla a modlila se za přízeň boží.

Papežova věc se zdála být na dobré cestě. Vojsko jeho spojenců obsadilo bez většího odporu několik hradů, které v poslední době padly do rukou císaře Fridricha. Štauf totiž neměl dostatek mužů, aby v nich zanechal silnou posádku. Po svátku Nanebevstoupení Panny Marie však postup papežova vojska zastavil dobře ozbrojený oddíl sicilských rytířů.

Hlasy proti papežovi ve městě ihned zesílily. Stále častěji se pod okny Andělského hradu ozývaly sprosté kletby chudiny, která strádala hladem nejvíce. Jejich nenávist podporovali císařovi lidé, kteří se v převlečení dostali do města a nešetřili stříbrňáky. Zdálo se, že pád města je otázkou krátkého času, zvláště když dorazila zpráva, že se vojsko papežových spojenců dalo na útěk, aniž by vůbec s rytíři exkomunikovaného císaře zkřížilo zbraně.

Papež Řehoř se nesmírně rozezlil. Křičel, že to je zrada Ježíše Krista a že exkomunikuje všechna severoitalská města, která ho tak hanebně zradila. Pak najednou zbledl, chytil se rukou za srdce a sesunul se ze stolce svatého Petra na podlahu. V noci zemřel, dva měsíce před oslavou svých šestadevadesátých narozenin.

Jeho smrt římský senát neoznámil městu hned, jak bývalo jindy zvykem. Vlivný senátor Matteo Rosso, který byl odpovědný za obranu Říma, shromáždil nejvlivnější příslušníky papežské kurie v jednom z honosných sálů Andělského hradu. Nechal jim donést bohaté občerstvení, pak vyhnal bezvýznamné služebníky a osobně uzamkl dveře. V sále bylo deset kardinálů svatého kolegia. Běžně jich zasedalo dvanáct, jako bylo apoštolů Ježíše Krista, ale dva byli momentálně ve vězení císaře Fridricha.

„Svatý otec zemřel. Myslím, že už bylo na čase,“ pronesl kardinál Pietro Orsini. Pocházel ze starobylého římského rodu, který křesťanskému světu už jednoho papeže dal. „Řehořova politika nám přinesla oslabení našeho vlivu. To musíme zastavit.“

„Štauf je příliš silný. Není spravedlivé svádět vinu na zemřelého Svatého otce,“ bránil ho kardinál Albert Scolari. Byl rovněž Říman, i z jeho rodu pocházel jeden z nedávných papežů.

„Kristus je silnější,“ upozornil hádavým hlasem kardinál Marco Savelli. Jeho otec byl papežem před zemřelým Řehořem.

„Jistě,“ přikývl Orsini. Všichni věděli, že nemůže kardinála Savelli vystát. Přísně se rozhlédl po tvářích prelátů rozsazených kolem stolu. „Jenže Kristus bude těžko provádět nezbytné administrativní reformy. Je to na nás. Kroky, které musíme učinit, ovlivní církev na celé věky. Copak to nechápete? Jsme na rozcestí a musíme rozhodnout, co dál. Papežství v Itálii hrozí zánik. Pokud přijde kurie o světskou moc, stanou se z nás kaplani panovníků. To chcete?“

„Máš schopnost pronášet silná slova způsobem, že ti každý uvěří, ctihodný bratře kardinále,“ oponoval Savelli. „Ovšem situace není tak dramatická, jak nám líčíš.“

„V čem by mi nemělo toto ctihodné shromáždění uvěřit?“ ušklíbl se povýšeně Orsini. „Není přece tajemstvím, že ty usiluješ o papežský stolec i za cenu, že se podrobíš Štaufovi.“

„Takové urážky nebudu poslouchat,“ rozkřikl se Savelli, vyskočil a tasil dýku, kterou měl ukrytou pod kardinálským hábitem. Orsini tasil rovněž. Kardinálové v sále nebyli tak naivní, aby se dostavili na jednání beze zbraně. Strhla se prudká šarvátka, při níž se Orsinimu podařilo Savelliho poranit do krve, další kardinál měl rozbitý nos a jeden přišel o dva zuby.

Teprve když se vřava uklidnila, pokračovali v jednání.

Věděli, že je senátor Matteo Rosso nepustí ven, dokud nezvolí nového papeže. Proto se dohodli na přijatelném kompromisu. Je třeba uklidnit situaci a diplomatickou cestou obnovit úctu světských panovníků ke stolci svatého Petra. Aby se něco takového podařilo, nemohl se v téhle situaci stát papežem ani jeden z nich, neboť to by vedlo k ještě většímu rozkolu. Ty římské rody, které by byly odsunuty do pozadí, by nejspíše povstaly proti rodu, jehož příslušník by ovládl papežskou kurii. Svatým otcem bylo třeba jmenovat někoho bezvýznamného, a pokud možno hodně starého, u něhož bude záruka, že brzy zemře. Do té doby se vyjasní, kdo ze současných kardinálů je schopen usednout na papežský stolec a získat podporu ostatních římských rodin.

Novým papežem byl zvolen Goffredo da Castiglione, stařičký kancléř zemřelého papeže Řehoře. Se slzami v očích děkoval Bohu za takovou přízeň. Přijal jméno Celestýn, v pořadí římských papežů čtvrtý. Zemřel po sedmnácti dnech. Příliš brzy na to, aby některý z římských kardinálů dokázal strhnout moc do svých rukou.

Sbor kardinálů se sešel znovu a přel se dlouho, ale nakonec se dohodl, že stolec svatého Petra prozatím obsazen nebude. Bude to lepší, než aby mezi římskými rody propukla válka. Tenhle argument uznal i římský senát, v němž měly bohaté římské rody hlavní slovo. Sedisvakance, jak se nazývalo uprázdnění papežského stolce, trvala téměř dva roky. Císař jásal.

Ještě před příchodem podzimu se král Václav sešel v Břeclavi s předními vládci podunajských zemí. Bylo totiž jasné, že jim nadšené proklamace křesťanského světa v boji s pohanskými Mongoly nic nepřinesou. Bez praktického výsledku skončil říšský sněm, který uspořádal římský král Konrád. Vyhlásil na něm křížové tažení a záruky za majetek všech, kteří se tažení zúčastní. Němečtí feudálové slavnostně složili slib. Všichni si okázale přišili kříže na své pláště a shodli se, že budou o přípravě tažení jednat. Král Václav věděl, jak to chodí. Někdy trvalo celé roky, než křižáci dospěli ke shodě. Obvykle se tak stalo v době, kdy už tažení nemělo smysl. Jenže Mongolové se usadili v Uhrách a bylo zřejmé, že se nehodlají vrátit domů. Proslýchalo se, že na zimu připravují další tažení na západ. I v tom se lišili od křesťanů. Rytíři raději válčili v létě.

Hostitelem jednání byl břeclavský údělný kníže Oldřich, syn korutanského vévody Bernharda Sponheimského a Václavovy sestry Judity. Právě kvůli němu se Václav kdysi nepohodl se svou matkou, když jí odňal část jejího vdovského údělu, aby ho mohl postoupit svému synovci Oldřichovi. Neudělal to ovšem zadarmo. V té době válčil s rakouským vévodou Fridrichem Babenberským a potřeboval spojence. Korutany hraničily s rakouskými zeměmi a Bernhard byl spolehlivý spojenec. Oldřich byl navíc zábavný muž a dobrý rytíř. Na dvoře českého krále byl častým a oblíbeným hostem. Sám se ostatně prohlašoval za Čecha, neboť měl po matce přemyslovskou krev.

Jako první dorazil bavorský vévoda Ota z Wittelsbachu. To on na základě papežovy buly sjednal na jaře obnovení zásnubního slibu mezi synem českého krále a neteří vévody rakouského. Následujícího dne se objevil uherský král Béla. Srdečně se s Václavem objal, ale nestiskl ho pevně, jak to dělával dříve. Z každého jeho pohybu vyzařovala jistá skepse a beznaděj. Měl za sebou pět let vlády a téměř každý jeho krok znamenal neúspěch. Většinou si za to mohl sám. Byl to hádavý muž, který v době mládí povstal proti svému královskému otci Ondřejovi, a měl dokonce na svědomí smrt vlastní matky Gertrudy Meranské. Jeho povstání bylo poraženo a musel uprchnout na dvůr Fridricha Babenberského. V rakouském vévodství žil mnoho let a teprve po otcově smrti se mohl vrátit. Od té doby bojoval s opozicí uherských magnátů. Právě proti nim chtěl použít divoké Kumány, jenže jako téměř každý jeho vladařský krok, i tahle věc se obrátila proti němu. Byl zlostný a zatrpklý.

Večer se sešel s českým králem k rozhovoru mezi čtyřma očima. Připili si, Béla s sebou přivezl dva měchy skvělého uherského vína. Trochu ironicky prohlásil, že víc se mu z jeho království zachránit nepodařilo. Václav mu zdvořile odpověděl, že zachránil to nejlepší, co jeho země plodí. Věděl, jak je uherský dvůr hrdý na své vinice. A na své ženy. Václavova matka Konstancie pocházela z rodu uherských Arpádovců. Byla divoká, vášnivá a někdy zbrklá, ale Václav si trochu hořce uvědomoval, že ona by jeho otci neudělala nikdy to, co provedla jemu Kunhuta. Ženy z německých zemí byly pyšné a příliš přemýšlely. Každá Štaufovna si myslela, že by mohla vládnout. Jenže Václav si nemínil nechat mluvit do svých záležitostí. Zvláště teď ne, kdy šlo o všechno.

„Pokud se domluvím s ostatními panovníky, možná bych postavil silné vojsko a vyrazil bych do Uher proti Mongolům. Vím už, jak bojují, a myslím si, že bych dopadl lépe,“ začal král Václav rozhovor. Ten návrh promýšlel dlouho.

„Lépe než já?“ ušklíbl se nepřívětivě uherský král. „Odpusť, vznešený příteli, ale to není dobrý nápad. Nezkoušej to, dopadneš špatně.“

„Ty se nechceš vrátit do Budína?“

„Chci, ale po svém,“ opáčil pyšně Béla.

„Chápu,“ přikývl král Václav. „Obáváš se, že udělám totéž, co rakouský vévoda. Ty mi povolíš vstoupit do své země, a já místo boje s Mongoly uchvátím kus pro sebe. Nejsem pes, který trhá mršiny. V tuhle chvíli je asi zbytečné dál jednat, když mi nevěříš. Zítra je také den!“ Vstal, nakvašeně se uklonil a odešel.

Následujícího dne uspořádal břeclavský kníže Oldřich pro své hosty lov kanců v lužních lesích. Byl to výtečný nápad a den se opravdu vydařil. Během honu se Béla přitočil k Václavovi a jakoby mimochodem podotkl, že mu jeho včerejší nabídka připadá rozumná.

Když se vrátili do břeclavského hradu, čekal tam už rakouský vévoda Fridrich, poslední z těch, kteří byli na jednání pozváni. Podle svého slibu přivezl i neteř Gertrudu. Zvláště netrpělivě se na ni těšil Vladislav, který otce samozřejmě doprovázel. Během slavnostní hostiny ji odvedl stranou. Usadili se proti sobě na kamenné lavice do výklenku u okna.

„Za ty dva roky, co jsme se neviděli, jsi nesmírně zkrásněla,“ řekl dvorně a nepatrně se jí uklonil. Dívka měla světlé vlasy, kulatý obličej, malý nos a velké oči. Zatímco při jejich prvním setkání měl Vladislav dojem, že se její tvář podobá tak trochu lívanci, nyní mu připomínala zralou broskev. Již před dvěma lety měla hezkou postavu, která se na správných místech ještě více zaoblila. Přesně to Vladislava přitahovalo – široké boky a pevná ňadra. Bylo zřejmé, že přesně to mu může Gertruda nabídnout.