František Niedl

HRÁČ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6407-0

1

Je léto. Aspoň tomu tak říkají. Nemohu jinak než tomu věřit, protože to říkají všichni. Jaro, léto, podzim, zima…, i to jsem se musel učit. A naučil jsem se to, protože jsem šikovný. I to mi říkají všichni. No všichni…, všichni ne – abych byl upřímný. Někteří říkají, že se musím víc snažit. Některé štvu, protože s nimi mluvím spisovně, ale pak se to někdy zlomí, zvláště takhle po neděli. Sám nevím proč, jelikož je mi v podstatě jedno, jestli je neděle nebo všední den. Možná to bude tím, že po neděli následuje pondělí a to se vždy, snad že jsou po neděli odpočatí, ptají nejvíc.

Nejvíc se přiklánějí k názoru, že jsem Němec, jinak bych tu asi ani nemohl být. A vzhledem k tomu, že je mi tu docela dobře, jim jejich názor nevyvracím, protože sám nevím, kdo jsem. Když jsem se poprvé probral, neměl jsem ani tušení o tom, že existuje víc národností, že někteří lidé jsou dokonce černí, někteří mají šikmé oči, a navíc mluví různými jazyky. Moje první slova, která jsem po procitnutí pronesl, byla v němčině, a proto teď tady ten blázinec. Ne…, blázinec ne. Při vší skromnosti – ústav. Tak je to správně.

Když se tedy přiklonili k názoru, že jsem Němec, bádali, odkud bych asi tak mohl být. Bez velkého dohadování se shodli na tom, že moje výrazivo v ničem nepřipomíná bavorskou němčinu, protože tu většina z nich ovládala dobře, neb Institut der Hoffnung, čili Ústav naděje, se nacházel v Bavorsku. Do té doby jsem neměl nejmenší tušení, že nějaké Bavorsko existuje. Pak přizvali jednu profesorku lingvistiky – ta profesorka byla docela přitažlivá osoba a příležitostně se o ní ještě zmíním –, ale co je to lingvistika, to jsem tedy také nevěděl. Ale teď už to vím, protože všechny nové věci si pamatuji velice dobře. Ovšem i ona se mnou měla dost práce, přesto k jednoznačnému závěru nedošla. Jen prohlásila, že v mé řeči jsou výrazné prvky vídeňského dialektu mísící se s němčinou ze Sudet. No, když to říká…, má na to školy. Sudety – další neznámý pojem.

Později mi doktor Schreder přinesl atlas světa. To byla úžasná knížka a já se od ní nedokázal odtrhnout. Učil jsem se ty země nazpaměť. A moře…, ta rozloha. Když jsem si odkrokoval délku pokoje, ve kterém jsem přebýval, a pak si představil, kolik takových pokojů se vejde do jednoho kilometru a kolik kilometrů měří takové moře…, i to jsem už dokázal spočítat. Počty mi šly. Vždyť vám to říkám – jsem šikovný a žádný pitomec, i když jsem v ústavu. Dokonce mi názvy některých měst něco říkaly, jako by se z mlhy cosi vynořovalo, ale stále to bylo příliš nezřetelné a nakonec to vždy zmizelo.

A také jsem se dozvěděl, že byla válka – a to mne tedy zajímalo. Už jen proto, že se o ní dost často zmiňovali – a ne jen přede mnou, ale i při hovoru mezi sebou, co jsem tak zaslechl – mám docela dobrý sluch. Ale jinak? Říkají, že mi – podle fyziognomie, ale především podle muskulatury –, může být něco přes třicet let. Ale když se podívám do zrcadla… Mám silně prošedivělé vlasy, vyražené tři spodní řezáky a hodně jizev po celém těle. Při srovnání s jinými bych si hádal o deset let víc.

Na pokoji jsme jenom čtyři. Je to docela výsada, protože jsou tu pokoje i pro osm pacientů. Klausovi Bürkemu je asi čtyřicet a je úplně mimo – téměř živoucí mrtvola. Ne že by byl nepohyblivý, ale dokáže sedět celé hodiny na pelesti postele a čumět před sebe. Nikdy nepronesl ani slovo – je to blbec.

Pak je tu s námi nějaký Joachim Heller – ten mluví. Ne pořád, ale několikrát za den se k některému z nás přikrade a konspiračním tónem své oběti hučí do ucha, že musíme být ostražití a připravení, protože den zvratu se blíží a bude zapotřebí každého správného Němce. Nevím, o jakém zvratu to mluví, ale nejspíš to neví ani on. Je mi jedno, co mele, ale horší je, že s tím nedá pokoj ani v noci. Když mě takhle probudil poprvé, lekl jsem se, protože jsem si myslel, že si ke mně chce vlézt do postele. Dal jsem mu pěstí, až si ustlal na zemi. Víc jsem si ho nevšímal a podařilo se mi znovu usnout. Netrvalo dlouho a probudil mne hlomoz značící pád a pronikavé zaječení. O Hellera, který byl buď ještě v bezvědomí, nebo rovnou usnul, zakopla noční sestra, která přišla na kontrolu. Tím to však neskončilo, protože Heller se probral, popadl sestru a snažil se ji zatáhnout pod postel. Při tom neustále řval: „Do zákopů! Do zákopů! Musíme být připraveni!“ Vysloužil si tím následně skotské střiky a nějaké elektrošoky do palice.

Potom je tu nějaký Franz Meier. Padesátník se stejnou diagnózou jako já, tedy přesně: anterográdní amnézie čili ztráta paměti. Tedy té před událostí, která tu ztrátu způsobila. Ale myslím si, že to hraje, i když nevím proč. Proč si to myslím? Protože já to nehraju a jeho chování je odlišné od toho mého. Někdy se mi zdá, jako by ode mne opisoval. A divím se, že takoví odborníci, jací tu bezesporu jsou, to nepoznají. Ale je docela možné, že to ví, jen z nějakého mně nepochopitelného důvodu s ním tu hru hrají. I ten Meier mi k němu nesedí, ale má na to jméno papíry. Prý byl poručíkem u wehrmachtu – trochu starý na poručíka. Ale tvrdí, že narukoval až ke konci války jako záložní důstojník. Budu ho sledovat – stejně tu nemám moc co na práci.

Mně říkají Flieger, tedy pilot. Na rozdíl od Meiera na to jméno papíry nemám, ale prý jsem v Bavorsku přistál s letadlem. No, spíš jsem do Bavorska s tím letadlem spadl. A nebyl to nějaký větroň, ale stíhačka Spitfire. Což by nebylo zase nic tak divného, protože do Německa za války padalo dost Spitfirů. Problém byl v tom, že to byla nepřátelská letadla a v nich seděli nepřátelští letci. A také tu byla jedna podstatná maličkost, že se psal rok čtyřicet devět a válka skončila před čtyřmi lety. Že bych celé ty čtyři roky jako nepřítel nějakým nevysvětlitelným nedopatřením kroužil nad Německem, o tom se nikdo ani nepokusil uvažovat. A navíc, když jsem spadl do Bavorska a byl po operaci, které jsem se podrobil v Pasově, moje první slova, částečně ještě v limbu, byla pronesena v němčině. Byl jsem tudíž shledán za Němce. Když v nemocnici usoudili, že už nezemřu, alespoň v nejbližší době, byl jsem převezen do této léčebny, která se nachází v zámečku, jenž kdysi patřil jistému baronovi von Regnitz. A vzhledem k tomu, že několik pokolení jeho rod postihovala nepříjemná duševní choroba a on sám zůstal bez potomků, rozhodl se věnovat svůj zámeček i s nevelikým panstvím na účely léčení choromyslných a jiných pozoruhodných lidí. Za vlády Hitlera byli místní chovanci kamsi odsunuti a nikdo je už nikdy neviděl a za války se stal ze zámečku rehabilitační ústav pro ty, kteří si uhnali nějaké postižení v boji. Ten Hitler mne zajímá. Byla to pozoruhodná osoba a já se o něm snažím dozvědět co nejvíc. Ale někteří lidé, když na něho zavedu řeč, se chovají, jako by byli hluší. Jedna kuchařka mne málem utloukla pánví, když jsem jí řekl, že jsem slyšel, že Hitler polil benzinem nejen sebe, ale i svého psa, a když škrtl sirkou, začali oba běhat po dvoře, jako když jim u zadku hoří koudel.

„Führer padl v boji!“ řvala na mne. „A kdyby ještě žil, byla bych bez práce, protože s takovými idioty, jako jste vy, by rychle zatočil.“

Nejsdílnější byl Heller. Ale tomu se zase dalo těžko věřit. Vždyť on mlel takové nesmysly, jako že se miliony lidí, prý Židů, nahnaly do plynových komor a tam je nechali udusit. Nejdřív ale ti lidé museli vykopat ohromné jámy, kam je pak naházeli a zapálili. Ale prý špatně hořeli. Až pak někoho napadlo, že by je měli polévat jejich vlastním sádlem, které se vyškvařilo a shromažďovalo ve svažitém rohu. Nakonec nějaké německé inženýry, protože Německo má nejlepší inženýry, napadlo postavit velké pece a bylo po problému. Ale takovým nesmyslům jsem nevěřil, protože něco takového by mohlo napadnout jenom blázna, jako je Heller.

„Budeme vám říkat Adame, Herr Flieger. Co tomu říkáte?“ oznámil mi při jednom sezení ve své pracovně přednosta ústavu, profesor Armin Vogel. „Připadá mi poněkud nepatřičné oslovovat vás něčím, co bylo s největší pravděpodobností vaší profesí.“

„Mně to nevadí. Jsou i jiní, kteří se jmenují po nějaké profesi.“

„To mě zajímá,“ profesor se uculil. „Mohl byste mi nějaký takový příklad nadnést?“

„Ale jistě,“ odpověděl jsem sebevědomě. „Například Bauer, Müller, Tischler, Kaufmann…“

„Máte pravdu, ta jména jsou skutečně odvozená od profesí. Ale sám víte, že jen málokdy je Müller ve skutečnosti mlynářem. Snad jen Bauerů vykonává svoji původní profesi více. Protože zemědělců je více nežli mlynářů.“

„Tak by se měli přejmenovat, aby to nemátlo lidi.“

„To by vyvolalo zmatek, Adame. Můžeme vám tedy říkat Adame?“ zeptal se profesor v tomhle poněkud absurdním rozhovoru.

Ale to se zdálo možná jenom mně, že se jedná o absurdní rozhovor. Profesor nedělal nikdy nic bezdůvodně. Nejspíš na mně provozoval svoji praxi, tak jako chirurg, který napravuje polámanou končetinu.

„Co vaše matka?“ zeptal se bez přechodu. „Dokázal byste si na ni vzpomenout?“

„Ne. I když uznávám, že jsem nějakou musel mít. Hodně totiž čtu díky zdejší velmi dobře zásobené knihovně. A z informací, které se dozvídám, usuzuji, že každý musí mít nějakou matku, dokonce i otce. A zrození člověka je velmi vzrušující záležitost, která mne skutečně velmi zajímá.“

„Jenom samotný akt zrození?“

„Abych byl upřímný, spíš to, co tomu aktu předchází.“

„Jistě. A vaše osobní zkušenosti? Dokázal byste si na něco z toho vzpomenout?“

„Snad, kdybych měl možnost jaksi…“

„Pokračujte,“ vybídl mne profesor.

„Vyzkoušet to v praxi. Snad by se mi potom něco vybavilo.“

„Dobrý nápad. Ale vybral jste si pro ten experiment bohužel oblast, která v tomto zařízení není schválena.“ Profesor si zapsal něco do mé složky a červeně podtrhl. „Ale můžeme se pokusit o vyvolání vzpomínek v nějaké jiné oblasti. Třeba budeme úspěšní.“

„A když ne, dostanu elektrošoky do hlavy?“

„Ne, ne!“ zašermoval profesor nesouhlasně rukama před sebou. „Nikoliv bez vašeho souhlasu,“ dodal. „Vy nejste totiž duševně chorý, a tudíž nesvéprávný, ale trpíte pouze ztrátou paměti.“

„To jsem si oddychl. Ta představa ve mně vzbuzuje značný odpor.“

„Podstoupil jste snad někdy něco takového? Nebo jste snad utrpěl zásah elektrickým proudem?“

„Nevím. Ale řekl bych, že jsem něco s elektrickým proudem zažil.“

„Zkuste si tedy vzpomenout!“ naléhal profesor. „Tohle by mohla být ta příslovečná dvířka, která, kdyby se nám je podařilo pootevřít…“

Skoro bych si troufl tvrdit, že cítím, jak se mi usilovným přemýšlením smrskává mozek a pak se znovu rozpíná. Pánbůh to zařídil moudře, když nám ho umístil do lebky, aby nemohl uletět.

„Stačí fragment, Adame!“ dál mne pobízel profesor.

„S tím už bychom dokázali pracovat.“

„Někdo mne trýznil pomocí elektrického proudu. Byli dva, v nějakém sklepení.“

„A dál? Nezastavujte se a nebojte se té vzpomínky.“

„Já se nebojím. Já jim to pak oplatil…“

„A pak?“

„Pak jsem je zabil.“

„Takže si píšu: elektrošoky nedávat, pan Adam Flieger by nás potom zabil,“ řekl zpola žertem, zpola vážně profesor Vogel. Zvedl se od stolu a podal mi ruku. „Dneska jsme udělali velký kus práce,“ dodal a propustil mne. Za dveřmi už čekal další pacient.

2

Nikdy bych nevěřil, jak může být léto omamné. Vším tím, co léto představovalo. Navíc to bylo moje první léto, žádná jiná si nepamatuji. I děti sice prožívají své prvé léto. Ale troufnu si říct, že z něj nic nemají, protože ho nejsou v prvním roce života schopny vnímat, a pokud ano, ty vjemy vzápětí zapomenou. Ale já byl dospělý a dokázal jsem vnímat to všechno kolem plnými smysly.

Stál jsem u otevřeného okna našeho pokoje, i když zamřížovaného, ale to na věci nic neměnilo. Okna v přízemí byla zamřížovaná už při výstavbě zámečku vkusnými odsazenými tepanými mřížemi s kovovými růžičkami ve spojích a okna v dalších dvou patrech byla osazena neméně vkusnými mřížemi předtím, než začala budova sloužit k psychiatrickým účelům. Ale dveře pokojů, až na výjimky, se nezamykaly.

Okolní park byl osázen duby, buky, modříny, ale i cizokrajnými dřevinami. Cestičky byly vysypané štěrkem. Na různých místech byly rozestavené zahradní stolky s židličkami a lavičkami a na nich mohli sedat pacienti, kteří měli povoleno pohybovat se venku. Někteří si četli, jiní jen tak civěli, také se hrály stolní hry, jako například dáma, a u jednoho ze stolků se dokonce hrály karty. V korunách hučel hmyz a po dálnici paprsků se snažili doletět ke slunci motýli.

„Je tam něco zajímavého?“ promluvil ze své postele do mých zad Franz Meier.

Pomalu jsem se otočil. „Všechno je tam zajímavé,“ odpověděl jsem tomu poněkud přestárlému poručíkovi.

„Něco jinak než včera?“

„Zaplať pánbůh ne. Ale mohlo by to být horší.“

„Jako co?“

„Co myslíte vy? Třeba to, co jste prožil za války.“

Meier se ušklíbl. „To bych taky rád věděl.“

„Fakt? Třeba by to nebylo pěkné. A stejně si myslím, že někteří lidé se tu jen schovávají.“

„Máte na mysli někoho konkrétního?“ Meierův hlas byl najednou jako břitva a oči se mu zúžily.

„Dobrá zašívárna – tady. Když vezmeme v úvahu Norimberské procesy… Ten s hlavními aktéry sice už skončil před třemi lety, ale ty následné ještě probíhají. Ale počítá se s tím, že letos by měly být ukončeny. Takže stačí se jen někde zneviditelnit, počkat, až přejde to nejhorší… Nebo ne?“

„Zajímavá a poněkud nebezpečná úvaha. A jak dlouho chcete čekat vy? Hrajete to docela dobře.“

„Na rozdíl od vás to hrát nemusím, protože mám v palici skutečně vykouříno. Ale vy byste se měl, Herr Meier, víc snažit. Moc vám to nejde.“

„A vy, Herr Flieger, byste měl být víc opatrný na to, co říkáte.“

Jen jsem se na něj usmál, sedl si na postel, nazul plátěnky a vyšel ven z pokoje. Byl by hřích promarnit takový krásný den mezi čtyřmi stěnami.

Procházel jsem se po pěšinkách a pozoroval ostatní pacienty. Řekl bych, že většina z nich, tak jako já, se tady cítí velice dobře. Někteří kouřili – já nekouřím. Nevím, jestli jsem dřív kouřil, ale neměl jsem chuť to zkoušet. Nehledě na to, že jsem neměl žádné peníze, za které bych si mohl takové požitky obstarat. Nedostávali jsme žádné kapesné, to bychom asi chtěli od tohoto ústavu příliš. Bylo to soukromé zařízení s určitým vlastním příjmem, ale ten by byl k jeho provozu nedostatečný. Neodmyslitelnou součástí rozpočtu byly finanční dary, které přicházely z různých stran, jak mi bylo několikrát naznačeno. A také mi bylo naznačeno, že ty dary, které přicházejí, jsou podmíněny pečlivým výběrem pacientů, kteří jsou sem přijímáni. Některé pacienty podporovaly jejich rodiny, pokud existovaly a pokud si to mohly dovolit. A poskytovaly jim i kapesné, aby si mohli kupovat cigarety a různé další příjemnosti k vylepšení svého pobytu zde. Někteří z identifikovatelných dostávali řádný, i když skromný důchod, který z větší části zůstával rodině, pokud ještě nějakou měli, jinak šel po oddělení kapesného do rozpočtu ústavu. Nic takového jsem neměl, a pokud bych měl chuť začít kouřit, musel bych si opatřit peníze jiným způsobem.

Došel jsem do odlehlejší části parku a najednou jsem dostal chuť se rozběhnout. Ne že bych chtěl utéct, neměl jsem k tomu důvod. Krom toho byl celý park obehnán třímetrovou zdí. Jen se mi chtělo běžet, a tak jsem to udělal. Bylo to úžasné! Nejdřív jsem jen tak poklusával, ale postupně jsem začal zrychlovat. Proběhl jsem několikrát parkem, a když jsem se chystal, že toho už nechám, uslyšel jsem za sebou hlas zřízence Haagena, který mě vyzýval k něčemu, co jsem chtěl stejně udělat. Když jsem se ohlédl, viděl jsem, jak ke mně šikmo přes trávník supí jeho sto dvacet kilo představujících dost mohutnou postavu, sice vhodnou k pacifikaci vzpurných chovanců, nikoliv však k běhu. A tak jsem ještě přidal. Po chvíli jsem se zastavil, trochu se vydýchal, a když už po mně sahal, znovu jsem se rozběhl. Jen lehce, aby se mnou neztratil kontakt. Když sotva sípal, vyrazil jsem sprintem a vzápětí mu zmizel z očí. Pak jsem si sedl na jednu z laviček u rozložitého dubu.

Konečně se dostavil i Haagen, postavil se nade mne, ale mluvit nemohl, až po chvíli.

„Vy jste běžel, Fliegere!“ zasípal uštvaně.

„Ano, pane vychovateli, běžel a teď sedím.“

„Chtěl jste zdrhnout?“

„A proč bych to asi dělal? Jen jsem byl stižen neodolatelnou chutí si zasportovat, abych naplnil známé heslo: ve zdravém těle zdravý duch.“

„Abych z vás toho ducha nevymačkal skotskýma střikama. A teď mazejte do baráku!“

A tak jsem mazal. Asi hodinu po incidentu pro mne poslal službu konající doktor Schreder. Byl to štíhlý pětačtyřicátník árijského vzhledu, pronikavého pohledu a s úzkými rty. Občas se dokázal i usmát, ale jednalo se o úsměv, který by se dal přirovnat k rozbitému sklu.

„Mám tu na vás stížnost, Herr Flieger,“ řekl téměř bezvýrazně a ukázal mi na židli proti sobě.

„Nejsem si ničeho vědom.“

„A co ty dostihy v parku?“

„Ach, ty? Já přece vychovatele Haagena nenutil, aby za mnou běhal. Já byl jen náhle stižen neodolatelnou touhou po sportu.“

Schreder se ušklíbl. „Třeba se budete divit, ale já vám to věřím.“

„Vůbec se nebudu divit. Protože vy nejste žádný blbec. Protože kdybyste byl, nemohl byste vykonávat vaše povolání.“

„Víte, že jste pochlebovač, a k tomu ještě drzý?“ řekl Schreder téměř přátelsky. „Proč jste to nenahlásil, že máte o něco takového zájem? Mohlo se to obejít bez problémů.“

„Bylo to náhlé vnuknutí.“

„Proto se tu také s vámi bavím. Ne kvůli panu Haagenovi, který bývá někdy horlivý na nesprávném místě. Zajímá mě to vnuknutí.“

„Chápu. Domníváte se, že k vnuknutí nedochází bez příčiny. Je to tak?“

„Vaše dedukce je přesná.“

„Asi jsem dřív sportoval.“

„Běžec?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Mám dojem, že běh byl jen podpůrným prostředkem k jinému sportu.“

„Ale k jakému?“

„To bych také rád věděl.“

„Máme tady docela slušné tělocvičné zařízení. Bylo zřízeno za války, ale teď se, bohužel, příliš nevyužívá. Ovšem pokud byste chtěl…“

„Velmi rád.“

„Dobře, proberu to s profesorem Vogelem. Myslím, že bude souhlasit. Třeba se vám při tom sportování něco vybaví. A běhat můžete taky. Zařídím, aby vás při tom nikdo nepronásledoval.“

„Děkuji,“ začal jsem se zvedat.

„Ještě něco,“ zarazil mé zvedání Schreder. „Slyšel jsem, že jste vedl s Meierem nějaké zajímavé řeči.“

„To si tedy pospíšil.“

„Vůbec ne. Jen měl se mnou pravidelné sezení. Před chvílí odešel. Prý si myslíte, že svoje onemocnění předstírá.“

„A vy ne, doktore?“

„V tomhle rozhovoru není podstatné, co si myslím já, ale spíš to, co si myslíte vy.“

„Jedná se spíš o takovou úvahu. Čas utíká pomalu, a tak pozoruji vše kolem.“

„Třeba to hrajete vy, Adame.“

„A proč bych tu trčel?“

„Třeba ze stejného důvodu, který přisuzujete panu Meierovi. Zmínil jste se o Norimberských procesech. Mohla by být mezi nimi a vámi nějaká spojitost?“

„A jak to mám vědět? Ztratil jsem paměť, sakra!“

„To hodně lidí.“

„Jo? Pokud se nepletu, tak ve zprávě o tom, jak jsem se dostal na zem, stojí, že vzhledem k poloze letadla, se kterým jsem přistál, jsem s téměř stoprocentní pravděpodobností přiletěl z Československa. A pokud vím, tam žádné Norimberské procesy neprobíhají. Tak proč bych potom utíkal sem?“

„Máte pravdu jen částečně. Procesů tam probíhá víc, než je leckomu milé. Třeba jste neměl jinou možnost než utéct.“

„Jako válečný zločinec?“

„My nejsme tribunál. Jen se tady snažíme pomáhat lidem. To byste si měl uvědomit. A lidé, kteří tomuto ústavu finančně pomáhají, se snaží dle svých možností pomoci zachránit z lidského potenciálu to, co v Německu zbylo. To je všechno, Herr Flieger,“ uzavřel Schreder.

„A teď mne, prosím, omluvte.“ Pak si ještě na něco vzpomněl. „Pokud se rozhodnete začít využívat tělocvičnu, oznamte mi to. Poprvé tam s vámi půjdu nebo s vámi někoho pošlu.“

Tělocvična byla prázdná. Schreder měl pravdu, příliš se nevyužívala. Bylo v ní různé vybavení, které jsem nedokázal pojmenovat. Ale byla se mnou doktorka Marlen Uttendorfová. Těšilo mě, že zrovna ona. Byla rozhodně hezčí nežli Schreder. Byla stejného věku jako já, pokud budu kalkulovat s věkem, který u mne odhadli. Byla ale rozhodně víc zachovalá. No, zachovalá. Dokonce na ní nebylo poznat žádné opotřebení. Začala se se mnou dít podivná, ne však nepříjemná změna. Ne že by se mi to stalo od příchodu do Institutu der Hoffnung poprvé, avšak tentokrát to přišlo v nejmíň vhodnou chvíli. Obrátila se ke mně, a tak jsem se k ní rychle otočil zády.

„Jen se rozhlédněte,“ pobídla mě. „A zkuste mi to nářadí pojmenovat. A nemusíte chvátat.“

„Žebřík,“ zkusil jsem váhavě.

„Ribstole,“ opravila mě. „Slouží k rozcvičování, a pokud vím, neprovádí se na nich žádné oficiální cvičebné disciplíny.“

Šel jsem dál a zastavil se u dvou tyčí souběžně upevněných na železných podstavcích s roštem. Po chvíli přemýšlení jsem zavrtěl hlavou.

„Bradla. Jedno ze základního atletického vybavení.“

Kruhy jsem dokázal pojmenovat, protože se těžko daly nazvat jinak. Usmála se na mě a pokývla hlavou. U dalšího zařízení jsem však byl zase v koncích. Dozvěděl jsem se, že to kratší je koza, to delší kůň. Taková vysoká rakev snad na kozla se jmenovala švédská bedna. Pak jsem uviděl něco, co by se dalo mezi ostatním, víceméně impozantním zařízením přehlédnout. Ale já najednou cítil, jak se mi zrychlil tep. Mezi podlahou a šibenicí trčící ze zdi byl na pružinách upevněný tvrdý kožený míč.

„Připomíná vám to něco, Adame?“

„To je medicimbál,“ odpověděl jsem bez zaváhání. Vzápětí jsem si všiml na poličce na zdi stočených, špinavých a jistě propocených obinadel, která už určitě nikdo dlouho nepoužil. Pomalu jsem k nim přistoupil, vzal jedno z poličky a začal si ho omotávat kolem ruky. Když jsem byl hotov, udělal jsem totéž i s druhou rukou. Přistoupil jsem k medicimbálu a začal jsem se do něho lehkými údery strefovat. Pomalu jsem zrychloval frekvenci. Nakonec medicimbál kmital, že se jeho pohyby slily v jeden.

Z trámu u stropu visel na tlustém laně těžký kožený pytel. Nezdržoval jsem se s komentováním jeho významu, protože pytel zůstane pytlem, ať už slouží k čemukoliv. Tahle věc sloužila k tomu, aby jí člověk zasazoval tvrdé rány. A tak jsem s tím začal. Nejdřív pomalu a ne příliš tvrdě, ale postupně jsem zvyšoval intenzitu a frekvenci. Skončil jsem sérií tvrdých, rychle po sobě jdoucích ran. Doktorka Uttendorfová mě odměnila potleskem a já si začal z rukou odmotávat obinadla.

„Zdá se, že jsme právě odhalili část vaší identity, Adame. Nemám pravdu? Už předtím jsem si všimla boltců vašich uší. U vás to sice není až tak markantní, proto jsem tomu dřív nevěnovala pozornost. Ale myslím, že se tomu jevu říká karfiol. Vzniká při zhmožděninách po úderech. Po úderech v boxu. Takže?“

„Takže jsem asi v životě boxoval, ale to je všechno, co jsme se dozvěděli. Jinak se mi nevybavilo zase nic. Ani to, zdali jsem byl profesionál, nebo jsem se boxem jenom bavil, kde a s kým jsem boxoval… Nic.“

„To přijde. Na ten medicimbál jste si vzpomněl, jen jste se na něj podíval.“

3

Požádal jsem, zdali bych mohl chodit na vycházky do Mühldorfu. Moje žádost byla zamítnuta. Když jsem se zeptal proč, bylo mi řečeno, že bych musel mít odpovídající oblek. Když jsem namítl, že na něj nemám peníze, řekl mi doktor Schreder, že si mám podat žádost k nadaci, která shromažďuje příspěvky pro náš ústav, o přispění na ošacení, a že mi bude určitě vyhověno.

„A je tu ještě jedna věc,“ pokračoval doktor. „Vaše zuby.“

„Mám si je nechat vytrhat, abych snad někoho nepokousal?“

Doktor se pokusil o úsměv. „To zrovna ne, spíše naopak. Bez těch vyražených zubů vypadáte jako trestanec po těžkém výslechu. Nemůžeme připustit, aby naši pacienti budili v místním obyvatelstvu hrůzu. Takže…“

„Počkejte,“ zarazil jsem ho. „Myslel jsem, že o zuby jsem přišel při té havárii.“

Schreder zavrtěl hlavou. „Z lékařské zprávy vyplývá, že o ty zuby jste přišel už dřív.“

Něco se mi začalo vybavovat. Ale byly to jen matné obrysy místnosti bez oken s betonovou podlahou, dva muži v zelených košilích, ale bez obličejů. Od stropu visící řetěz s hákem… Náhle jsem ucítil prudkou bolest po ráně do žaludku a podvědomě jsem se prohnul. Myslel jsem, že mě udeřil Schreder, ale když jsem se podíval před sebe, seděl dál za svým stolem. Jen se teď na mne díval s velkým zaujetím.

„Adame…?“

„Dostal jsem ránu do žaludku. Myslel jsem, že jste to udělal vy.“

„Ne, já svoje pacienty nebiju. Na co jste si vzpomněl?“

„Na rány. Spousty ran. S tím výslechem jste měl asi pravdu.“

„Nepřestávejte a vzpomínejte dál. Kdy, kde? A dokázal byste si vzpomenout, jakým jazykem na vás mluvili?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Je mi líto.“

„To nevadí. Zatím odvalujeme kamínky. Ale jsem přesvědčený, že se v budoucnu svalí celá zeď. Někdy to jde postupně a někdy to přijde jako lavina. Dotyčný se při tom cítí, jako by ho přejel vlak. Tak buďte připravený. A co se těch zubů týče, tam už jsme žádost o zaplacení dentálních úkonů podali nadaci sami. To jsme mohli, protože se jedná o medicínskou záležitost. Jako důvod jsme uvedli špatné trávení.“

„Takže dostanu klapačku?“

„Prosím?“

„Vyndavací zuby.“

„Doufám, že něco lepšího. V Mühldorfu má praxi opravdu výborný stomatolog.“

„Ne zubař?“

„Stomatolog je zubař.“

„Díky, doktore,“ na chvíli jsem se odmlčel. „Ještě něco. Chodím cvičit do tělocvičny. Ale při běhání v parku jsou ze mě někteří pacienti nervózní. A abych byl upřímný, já z nich trochu také. Mohl bych běhat venku?“

„Plátěnky a teplákovou soupravu jste vyfasoval, takže… Proč ne? Víte, co je to kilometr?“

„Tisíc metrů.“

„Výborně! Tak to je rádius, který budete dodržovat ve vašem vzdálení se od ústavu.“

V domečku u brány jsem zastihl jednoho z Fritzů. Byli dva a střídali se ve službě a opravdu měli oba jméno Fritz. Byli to váleční invalidé a jednomu scházela noha a druhému ruka. Dneska tu byl ten bez nohy. A oba nosili staré vojenské uniformy bez označení.

„Kam to pořád běháte, Adame? Že by za ženskýma, nebo jste něco ztratil?“ zeptal se mě Fritz.

„Jo, paměť. Pořád doufám, že bych ji tam mohl někde najít.“

Fritz se zachechtal a otvíral mi branku vedle hlavní brány. „A když už budete v tom hledání, porozhlídněte se po mé původní noze, jestli se tam někde neválí. Docela by se mi hodila.“

Okolí zámečku bylo nádherné. Krajem se vinula říčka, místy rozevřeným údolím, aby se po pár stech metrech vtěsnala do soutěsky, avšak dostatečně prostorné, aby kolem ní mohla vést cesta. V místě, kde se soutěska znovu rozevřela, se rozkládalo umělé lesní jezírko, které nechal pravděpodobně vybudovat některý z předchozích majitelů panství. Asi kilometr od zámečku ležel malý klášter Heiligen Kreuz.

Někdy jsem zaběhl až k němu a zpátky po skalách a zaječími pěšinami znovu k potoku. Většinou jsem se i vykoupal v jezírku. Nikdy jsem se tam s nikým nepotkal. Místo bylo sice kouzelné, ale voda téměř ledová. Skočil jsem z asi dvoumetrové skalky do měkké lesní půdy, místy pokryté mechem, místy hrabankou. Nebylo to třeba, přesto jsem dopad zmírnil kotoulem, kterému se, jak jsem se dočetl, říká parakotoul. Ještě než jsem se postavil na nohy, ozvalo se zoufalé vyjeknutí a následovalo prosebné: „Mein Gott!“

„Neber slova božího nazmar!“ pronesl jsem káravě. „To byste měl vědět, otče.“

„Skoro jsem na jednu chvíli, byť krátkou, nabyl přesvědčení, že se o mou tělesnou schránku pokouší ďábel.“ Představený kláštera Heiligen Kreuz, opat Herman Grünner, si zcela nekřesťansky uplivl. Byl to žoviální šedesátník s kulatou naducanou hlavou a nepomačkanou kůží. Jeho šedivé obočí mu nad očními oblouky trčelo jako prales.

„Ten se přece pokouší o duši.“

„Co to tu vyvádíte, Herr Flieger? Kdyby mě tu ranila mrtvice, dalo by se vaše chování považovat jako dokonaný pokus o vraždu.“

„Nejsou tu žádní svědci.“

„Aha. Musím si sednout,“ pronesl Grünner ublíženě a posadil se na vyvrácený strom. Sedl jsem si vedle něj. „Tak co to tu vyvádíte?“ nenechal původní otázku zapadnout.

„Sportuji.“

„Máte k tomu nějaký konkrétní důvod?“

„Někde jsem si přečetl osobní hodnocení několika bývalých činovníků Třetí říše. Všiml jsem si, že jsou téměř totožná, jakoby psaná přes kopírák. Sportovec, obětavý otec rodiny, oddaný národně socialistickým idejím, vzorně a nadšeně plnící si své povinnosti, příkladný…“

„Nemusíte pokračovat, já znám ta hodnocení. Co z toho, kromě sportování, se týká i vás?“

„To nevím, proto jsem v tomhle ústavu.“

„Věříte v Boha? Na bohoslužbách jsem vás zatím viděl sporadicky, u svaté zpovědi nikdy.“

„Jak to mám vědět?“

„To přeci nemá s vaší nemocí nic společného. Buď věříte, nebo ne.“

„Takže takhle jednoduché to je? Když se tedy zeptáte půlročního dítěte, věří-li v Boha, čekáte od něho odpověď?“

„Ale to přece…“

„Žádné ale to přece, mně je necelý půlrok. Nic před tím si nepamatuji. Malé dítě přece věří tomu, k čemu ho vedou rodiče. Když ho vedou ke křesťanství, je křesťan. Když jsou jeho rodiče bezvěrci, je bezvěrec. Když jsou Židé, je Žid, a když mohamedáni, je mohamedán. Až když vládne vlastním rozumem, může se rozhodnout jinak. I když, jak jsem se dočetl, je změna víry u mohamedána téměř vyloučená. A jak můžu jít ke zpovědi, když nevím, jestli jsem křesťan?“

„Na půlroční dítě jste dost vychytralý, Herr Flieger.“ Grünner se ke mně otočil a zkoumavě mě pozoroval. „Koneckonců, bez jistého vzdělání byste asi těžko mohl dělat pilota.“

„Třeba jsem ho nedělal. Možná jsem jen ukradl letadlo a moje neumětelství zapříčinilo, že jsem se zřítil.“

„Nezpůsobilo to neumětelství, ale nedostatek benzinu.“

Nebylo nic divného na tom, že o mně opat Grünner tolik věděl. Docházel do našeho Institutu der Hoffnung, aby se staral o duchovní stav jeho obyvatel. O duševní se starali doktoři. Zřejmě mohl nahlížet do našich spisů, a pravděpodobně to tak i dělal. Bylo s podivem, že si vzal na starost lidi z ústavu právě on, představený kláštera. Jen někdy se nechal zastupovat některým z ostatních bratrů.

Opat Grünner se zvedl. „Půjdu a už mě neděste. A co se vaší víry týče, pamatujte si, že v našem klášteře můžete žádat o pomoc, ať jste věřící, či nikoliv.“

„Ať jsem byl předtím čímkoliv?“

„Milosrdenství Boží je veliké – to byste měl vědět.“

„Il ya une trés belle journée, monsieur Flieger. Voulez-vous faire une promenade? Ou vous ne vous sentez pas bien?“[1]

„Au contraire, je me sens formidable. Et ne pas etre au meme moment dans la présence ďune belle femme, cela serait un péché,“[2] odpověděl jsem bez zaváhání. Seskočil jsem z parapetu okna naší ložnice, kde jsem seděl a díval se skrze mříže do parku, a otočil se ke krásně zrzavé profesorce Helze Mellendorfové.

„Trefa – jako na střelnici,“ vycenila na mě vítězoslavně svůj oslnivý chrup. „Potom že jsou jazykovědci k ničemu. I když, u zde přítomného pana Meiera se úspěch nedostavil,“ obrátila se k posteli, kde si hověl přestárlý poručík.

„On se jenom dovede líp přetvařovat,“ pokusil jsem se ho vyrušit z jeho předstírané bohorovnosti.

„Tak my máme na pokoji Frantíka,“ odpověděl Meier s despektem.

„Že někdo mluví cizím jazykem, ještě neznamená, že musí být bezpodmínečně příslušníkem toho národa. Je to jen otázka vzdělání. Znám lidi, kteří ovládají pět i více cizích jazyků.“

„Ale ti vědí, kam patří. Na rozdíl od zde přítomného pana Fliegera.“

„A vy víte, pane Meiere, kam patříte?“ vrátila Mellendorfová smeč. Nečekala však na odpověď a vzala mě za loket. „Venku je opravdu krásně, Adame,“ připomněla.

„A zde poněkud dusno, i když jsou otevřená okna.“

Vyšli jsme před zámeček a cestou se bavili – francouzsky. Pak jsme si našli prázdnou lavičku.

„Nuže?“ zeptala se, když jsme se posadili.

„Nuže – umím francouzsky.“

„Nezaváhal jste ani v jednom slově.“

„Možná že jsem opravdu Francouz.“

„Tak to nemusí bezpodmínečně být. Když jste se probral z bezvědomí, vaše první slova byla v němčině. Kromě toho moje, ale ani vaše francouzština není dokonalá.“

„Moje první slova byla německá, protože všichni kolem mě mluvili německy.“

„Vykřikoval jste německy ještě v částečném bezvědomí. Ale možná ovládáte i víc jazyků.“

„Vypadám až tak inteligentně, paní profesorko?“

„Možná by bylo lepší, kdybyste mi říkal Helgo.“

„Jak si přejete – Helgo. A neměli bychom si na to připít?“

„Připíjí se na tykání, ale tak daleko ještě nejsme a myslím, že nikdy nebudeme. Pokud by se tak stalo, slibuji vám, že bych pro tu příležitost přinesla čerstvou vodu ze studánky svatého Eberharta.“

„A to se pije, nebo se v tom máčí nohy?“

„Dle uvážení.“ Mellendorfová si prohrábla rukou svoji bohatou hřívu. „Ale k tématu. Napadlo mě, že bych sem mohla postupně přivést někoho, kdo ovládá další jazyky. Jsem si skoro jistá, že by se z vás dalo ještě něco vydolovat. Já, bohužel, ovládám z cizích jazyků kromě francouzštiny už jenom latinu. Ale ta, jak známo, se v této době už příliš nepoužívá. Ledaže byste byl doktor nebo kněz. Což předpokládám asi nebudete.“

„Z čeho tak soudíte? Snad z mých vyražených zubů? Doktor může zpackat nějakou operaci a některý z příbuzných si to s ním přijde vyřídit. A kněz… Všichni jsme tvorové chybující.“

„Možná byste se měl v knihovně poohlédnout po nějakém cizojazyčném díle.“

„Možná to udělám.“

Mellendorfová se zvedla. „Nemusíte mě doprovázet,“ řekla, když zaznamenala můj pokus napodobit ji.

4

Byla noc a hodiny na věži odbíjely jednu po půlnoci. Nevím, proč jsem byl vzhůru, protože ode dne, kdy jsem začal pravidelně sportovat, jsem neměl žádné poruchy spánku. Snad to bylo zjištěním toho, že ovládám další jazyk a co z toho pro mne vyplývá… Také jsem se pokoušel skládat fragmenty, které za předešlých pohovorů a dalších postupů, jež se mnou byly v tomhle ústavu praktikovány, vyplynuly na povrch. Ale fragmenty nakonec zůstaly jen střepinami, které se mi zabodávaly do mozku, a to bylo všechno. Ale po nějaké skice, natož po uceleném obrazu, ani památky.

Z postele v protilehlé části místnosti se zvedla postava, no postava, ve skutečnosti to byl, abych byl upřímný, Klaus Bürke. Přešel do středu pokoje, chvíli tam jen tak stál, ale pak se z něho vydralo naléhavé a po jeho dlouhodobém mlčení jako otvírání starých vrat skřípavé: „Ale to já jsem přece nevěděl!“ Přešlápl z nohy na nohu a nakonec se vydal ke dveřím.

Ty za ním vzápětí zaklaply.

„Má nové informace! Proč nám je tedy nesdělil? Zřejmě to už začalo. A co máme teď dělat my?“ Joachim Heller se posadil na posteli. „Vždyť jsme v pyžamech. Ústavní řád nařizuje, být po desáté večer v pyžamu.“

„Jdi se ho zeptat, ty trotle,“ poradil mu výsměšně Meier.

„Ale ústavní řád nedovoluje…“

„Drž hubu a spi. Ústavní řád nařizuje noční klid,“ peskoval ho dál Meier.

„Jistě. Kázeň především. Hlavně aby nevypukl chaos,“ podvolil se Heller, který měl problém si bez příkazu dojít i na záchod.

Sestře Ingrid Schullerové bylo něco přes třicet a nebyla žádnou oslnivou kráskou. Možná to bylo tím, že nepoužívala žádná líčidla, dokonce ani rtěnku. Postavu však měla excelentní. Nikdy jsem ji neviděl jinak než v ústavní uniformě, ale i ta jí zvláštním způsobem slušela.

Když ráno vešla do našeho pokoje s léky pro Hellera a Bürkeho – já a Meier jsme žádné léky nedostávali –, stál jsem u okna a díval se do parku.

„Takže, pánové, máme nový den a doufám, že pro vás bude příjemný. Přistoupila k Hellerovi, podala mu jeho léky a počkala, až je spolkne. Když se podívala k Bürkeho posteli, povytáhla obočí. „Proč tu pan Bürke není? Má snad nějaké trávicí potíže?“ To byla asi jediná možnost, která ji napadla, protože Klaus Bürke jinak prakticky neopouštěl pokoj.

„Je konec léta a stromy začnou vydávat své plody. A jeden už je obtěžkán a je připraven ke sklizni,“ pronesl jsem a dopřál si znovu výhled do parku.

„Cože?“ zeptala se Ingrid nechápavě.

Pokynul jsem jí rukou, aniž bych se otočil. Přistoupila k oknu a já ucítil vůni ženy.

Chvíli těkala pohledem, ale vzápětí vyjekla: „Ach bože, to ne!“

Objal jsem ji kolem pasu, nevytrhla se mi a já ji k sobě ještě víc přitiskl. Ženy potřebují v takových chvílích oporu a já jsem jí ji rád poskytl. Klaus Bürke visel na silné větvi dubu a pod nohama se mu válela bílá židle od zahradního stolku. Objímat ženu při pohledu na oběšence není běžné. Nevzpomínám si, že bych se chtěl dostat k ženě podobným způsobem. Ale možná že jsem dříve tak činil za mnohem podivnějších okolností, jenže to si nepamatuji. Ve chvíli, kdy jsem začal pociťovat vzrušení, mne od sebe odstrčila.

„Zbláznil jste se, Adame?“ okřikla mě.

„Jen jsem vám chtěl poskytnout oporu,“ odpověděl jsem pokrytecky.

„To vidím,“ sjela pohledem na spodní díl mého pyžama, který se v jednom místě nepřirozeně nadouval.

„Posaďte se, Adame,“ vyzval mě profesor Vogel po mém příchodu do jeho pracovny. Když jsem tak učinil, pokračoval: „Mohl byste mi přiblížit tu dnešní politováníhodnou událost?“

Zopakoval jsem mu události dnešní noci a následného rána.

„Nenapadlo vás po neobvyklém chování Bürkeho vyjít za ním ven?“

„Ne. Mohl jít na záchod…“

„Ale nešel.“

„Za to já nemůžu.“

„Ráno jste se prý choval podivně.“

„Byl jsem svědkem podivné události.“

„Neprojevil jste prý žádné emoce. Pokud nebudeme brát v potaz skutečnost, že jste při pohledu na oběšeného začal objímat zdravotní sestru a měl erekci.“

„Chtěl jsem ji utišit.“

„Viděl jste ve svém životě víc takových věcí?“

Odpověděl jsem až po chvíli, abych udělal profesorovi radost tím, že přemýšlím. Stejně si myslím, že i kdybych si na něco vzpomněl, neřekl bych mu to.

„Možná že jsem viděl, ale oběšenec se mi nevybavuje.“

„Dobře,“ profesor na další otázky rezignoval. „Jen jsem vám chtěl říct, že dneska přijedou pánové od CIC[3], tedy zpravodajské služby armády Spojených států. Už jste je tady viděl, ale zatím jste se míjeli. Na dnešek si vyžádali tři složky našich pacientů. A jedna z těch složek je vaše. Takže: nikam se nevzdalujte, abyste mohl být k dispozici.“

„Jistě, pane profesore,“ odpověděl jsem úslužně a zvedl se od stolu.

„Ještě něco.“ Profesor se na mne podíval naléhavým pohledem. Ale byla v něm i výstraha, obava a snaha něco mi sdělit, něco, k čemu se však neodhodlal. „Oni se ptají jinak než my. Jejich úkolem není vás uzdravit, ale zjistit, kým jste byl. A u toho pohovoru nikdo z nás nebude, abychom ho mohli alespoň částečně usměrňovat. Tak buďte opatrný.“

Byla to pravda. Ti pánové sem čas od času přijížděli. Někdy v černém buicku, jindy v zeleném studebakeru. Občas si s sebou odvezli některého z pacientů, které většinou zase vrátili, ale někdy také ne. Tentokrát přijeli v černém buicku. Na řadu jsem přišel až jako třetí. Mohlo to mít skrytý význam, a nemuselo to znamenat vůbec nic.

K dispozici měli kancelář účetního Schwartze, který se z ní vždy po jejich příjezdu okamžitě odporoučel a šel se třást někam jinam. Židli mi nenabídli, a tak jsem si sedl bez vyzvání, aby se nemuseli nutit do nějaké zdvořilosti.

Byli dva. Většinou bývají dva. To už jsem ze svých útržkovitých vzpomínek věděl, že bývají většinou dva. Nevím proč, ale jeden je asi málo a tři už moc. Měli na sobě civil, ne nějak zvlášť laciný, ale také ne mimořádně kvalitní. Pod saky měli každý na levé straně bouli, a pokud se nejednalo o nějaký přebujelý nádor, což bylo nepravděpodobné, že by byli oba stejně postižení, muselo se jednat o pouzdra s pistolemi.

„Jste Adam Flieger?“ zeptal se ten menší dost špatnou němčinou.

Najednou jsem věděl, že v takové situaci jsem se už ocitl víckrát. A také se mi vybavilo, že jsem si svým přístupem k takovým pohovorům příliš neposloužil. Na druhou stranu bylo pravdou, že jsem je všechny nějak přečkal a pořád jsem naživu. Cítil jsem vzrušení, samozřejmě jiné než ráno při dotýkání se sestry Ingrid. Možná jsem se měl bát, ale jakékoliv vytržení z monotónního života v ústavu mne nabíjelo novou energií. Bylo to jako šlapat hadovi na ocas nebo mlátit klackem do vosího hnízda.

„Říkají to o mně. Ale já bych tomu nevěřil – ta pravděpodobnost je velice malá. Protože když vám dají jméno tady v ústavu, jaká je pravděpodobnost, že jste se tak jmenoval i předtím? Jedna k milionu, deseti milionům, sto milionům?“

„Zdá se, že pán je vtipálek,“ poznamenal ten robustnější s poněkud lepší výslovností. „Ale na žerty jsme tady my.“

„No, já od vás zatím nic žertovného neslyšel.“

„To by stačilo. Nebo…“

„Nebo mě zmlátíte?“

„Dostal jste v životě hodně nakládaček?“

„Pár jsem jich asi dostal,“ vycenil jsem na ně zuby. Ty vyražené byly spodní, tak jsem se musel při cenění hodně snažit.

„Ve vašich materiálech se píše, že jste při jakémsi výslechu dostával elektrické šoky. Proč jste si vzpomněl zrovna na tohle?“

„No, pánové, pokud byste si měli ve vašem zapomnění aspoň něco vybavit, pak by to bylo tohle, kdyby vám někdo pouštěl elektrický proud do koulí.“

Ten větší podvědomě stiskl kolena k sobě a pak asi zpozoroval, že jsem si jeho reakce všiml, a nebyl na svoje chování pyšný.

„Prý jste je zabil,“ zeptal se rychle, aby odvedl od svých kolen pozornost.

„A vy byste to nechal být? Podívejte se: koule mám jenom jedny a tehdy jsem byl přesvědčený, a i teď jsem přesvědčený, že je budu ještě potřebovat.“

Tomu menšímu přelétl přes obličej úsměv. „Nás byste také zabil?“

„Já si myslím, že na světě je hodně zla. A pokud ho někdo páchá, měl by být ze světa odstraněn. Jako svrab, neštovice a podobně.“

„S vaším názorem lze jen souhlasit. Jenom doufám, že se to nebude týkat i vás, až si o vás zjistíme víc informací. Ale dál. Z vašich materiálů také vyplývá, že jste pilot, boxer, mluvíte německy a francouzsky. Je to tak?“

„Ne úplně. Možná jsem pilot, možná také boxer, ale určitě mluvím německy a francouzsky.“

„Co jste dělal v Československu?“

„To kdybych věděl. Možná by pomohlo, kdybyste se jich zeptali.“

„Jo?“ odfrkl si ten větší, teď už s koleny zase od sebe. „Víte, co je to železná opona?“

„To vím zcela jistě. Je to takové železné zařízení v divadle a má zabránit šíření požáru.“

„Jistě. Ale je to také pojem, který vyslovil asi před třemi lety Winston Churchill a zhruba vystihuje stav, který nastal rozdělením Evropy. Ony se totiž poněkud přeskupily síly, ze spojenců se stali nepřátelé a z někdejších nepřátel naopak spojenci. A to Československo se momentálně nachází na druhé straně a je velmi pravděpodobné, že by se s námi o vás nebavilo. My to přesto zkusíme jinými kanály, když o to tak stojíte. Možná že ty zuby vám vyrazili zrovna oni.“

„Máte pravdu. A kdyby tam někde ještě ty moje zuby měli, ať mi je pošlou. Už jsem na ně byl zvyklý.“

„Cože? A na co si ještě vzpomenete?“

„Jeli jsme někam autem, pak jsme zastavili, já vystoupil, vlezl do letadla a pak odletěl.“

„A oni vás nechali odletět?“

„Já jsem je před tím zastřelil.“

„A dál?“

„Dál už si nic nepamatuji.“

„What do you think, Jack? Will we press the fascist this very day?“[4]

„I don’t know, Harry. I’m hungry. For today let’s knock it off.“[5]

„I’m not a fascist, Harry. At least, I know this one,“[6] poznamenal jsem rozhodně, navíc s líbezným úsměvem.

„Vy mluvíte anglicky a nechal jste si to pro sebe?“

„Já jsem to do téhle chvíle nevěděl. Až když jste se o mně začali bavit.“

„Dotkl se vás ten fašoun?“

„Fašoun? To jako myslíte, že jsem fašoun, za předpokladu, že pocházím z Německa? Já nevím. Ale… odkud pocházíte vy, Harry?“

„No určitě ne z Japonska. Takže nejspíš z Ameriky.“

„A konkrétně?“

„Do toho je vám sice hovno, ale když vám to udělá radost, tak z Nebrasky.“

„Hm. Onehdá jsem četl (nebyla to žádná pravda), že nějací pasáci z Nebrasky souložili s ovcemi, o které se měli starat. Zoofilie se tomu říká, tuším. Existuje také nekrofilie, to je souložení s mrtvolami, ale to sem teď nepatří. No a co vy, Harry, souložíte také s ovcemi?“

„Jak jste na to přišel, vy idiote?“

„No, vždyť jste z Nebrasky.“

Chvíli to vypadalo, že se na mě Harry vrhne, ale byl jsem teď v kondici, tak jsem se nebál. Ledaže by mě chtěl zastřelit, to by bylo horší. Ale pak ho Jack zarazil.

„Nech to být, Harry, on se ti jen snažil říct, že ne všichni Němci musí být bezpodmínečně fašouni.“

„Na to já mu seru. A ty,“ obrátil se na mě, „si dávej příště bacha. Mám tě v hledáčku.“

„To je člověk hned klidnější, když ví, že má o něj někdo starost,“ odpověděl jsem tak mile, jak jsem jen dokázal.

Byl jsem v dobré náladě a po chodbě jsem se jen vznášel. Udělal jsem si nové nepřátele a zcela určitě ne poprvé. Ale člověku to trénuje pozornost a brání mu, aby upadl do letargie.

5

Uběhl jsem asi dva kilometry, počkal jsem, až zchladnu, svlékl se donaha a ponořil do jezírka. Voda neměla víc než osmnáct stupňů, ale na omrzliny to nebylo. Nejdříve to byly tisíce jehliček, ale po chvíli se otupily, a pak se dokonce dostavil falešný pocit horka. Voda byla průzračná, a jak jsem ji rozrážel, viděl jsem, jak se pod hladinou pohybují stvoly vodních rostlin. Několikrát jsem jezírko přeplaval a nakonec vylezl v místě, kde jsem zanechal šaty. Nechal jsem je ležet, kde byly, a vylezl na velký oblý kámen, nebo spíše menší skálu. Byla vyhřátá, já se položil na záda a zadíval se na oblohu, po které plulo jen pár bílých mráčků.

Pokoušel jsem se zachytit a utřídit ty útržky paměti, které se mi doposud podařilo vydolovat. Také mě takový slabý hlásek ponoukal, abych to nechal být. Možná měl pravdu. Třeba jsem byl esesákem, třeba dokonce v koncentráku, jak se teď o tom všude píše, a až na to ti američtí hoši, které jsem před pár dny asi dost naštval, přijdou, zaklapnou mi na rukou klepeta a já skončím na špagátu jako chudák Bürke – navíc nedobrovolně. Pak by bylo ale lepší, kdyby se mi paměť vrátila přeci o něco dřív a já mohl vzít roha. Jenže ta možnost mi nešla dohromady s tím, jak jsem v současné době uvažoval. Ale třeba to byla jen brána, kterou jsem se podvědomě snažil udržet zavřenou, abych oddělil minulost od současnosti.

Prochladlost z koupele byla už ta tam a paprsky slunce jako by mne celého prostupovaly. Měl jsem přivřené oči a nebyl jsem daleko od toho, abych usnul. Pak jsem uslyšel šplouchnutí a posadil se. V jezírku plavala víla. Musela to být víla, protože byla úplně nahá. To víly ostatně dělají – že se koupou nahé. Nikde jsem totiž neslyšel, že by si oblékaly plavky – to by potom nebyly vílami.

Byla ke mně otočená zády a já jí neviděl do obličeje. Přesto jsem si byl skoro jistý, že je to Ingrid. Na druhé straně jezírka se otočila a plavala zpátky – byla to Ingrid. Doplavala do míst, kde už dosáhla na dno, a postavila se na nohy. Vypadala téměř identicky s tím, jak jsem si ji vykreslil ve svých představách – bez její ústavní uniformy.

„To jste tam dlouho nepobyla!“ zavolal jsem na ni přátelsky.

Podívala se směrem, odkud uslyšela hlas. Na skále uviděla zlého lesního skřeta, který na ni cenil zuby, ovšem kromě těch vyražených.

„Co tady děláte?“ zeptala se káravě.

„To, co vy. Byl jsem se tu vykoupat. Ale voda, jak jste si sama určitě všimla, není z nejteplejších. Tak jsem si vylezl na skálu, abych se vyhřál.“

„Zmizte!“

„Jak si přejete.“ Zvedl jsem se, slezl z toho šutru a šel k ní.

„Řekla jsem, abyste zmizel!“ zopakovala. Stála pořád na stejném místě v jezírku, ale k mému potěšení nepoužila ruce k tomu, aby si zakryla to, co bych neměl vidět.

„To také dělám. Ale možná jste si všimla, že moje šaty leží kousek od vás. Spíš bych řekl, že jste si nemohla nevšimnout.“

„Co si to dovolujete!“ vykřikla a rozběhla se ke mně. Napřáhla ruku k políčku, ale řekl bych, že mi ho ve skutečnosti dát nechtěla. Ale možná jsem se mýlil. Nehodlal jsem však čekat, jestli ten políček opravdu dopadne na moji tvář, a za tu ruku jsem ji chytil. Stáli jsme jen kousek od sebe a měřili se pohledy. Můj pohled jí připadal zřejmě příliš drzý a začala se kroutit. Chytil jsem ji druhou rukou kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Byla po koupeli ještě studená, ale ten chlad byl jako největší žár. Její ztuhlé bradavky se mne chystaly každou chvíli probodnout. „A co dál?“ zeptala se vyzývavě.

„To bude spíš záležet na tobě. Já už jsem všechno zapomněl.“

„To bych neřekla, soudě podle toho, co se mi snažíš zatlačit mezi nohy.“

„Jsou určité věci…,“ snažil jsem se ještě dál mluvit nesmysly, ale to už jsme klesali do vysoké lesní trávy, která rostla kolem jezírka.

Ten pocit, kdy jsem se v ní utopil, se nedal k ničemu přirovnat. A pokud jsem takové věci dělal i dříve, což bylo velmi pravděpodobné, či spíše jisté, nedovedl jsem pochopit, že mi něco takového po celé ty měsíce od mého pádu nescházelo. Bohužel, ty krásné chvíle trvaly jen krátce.

Podívala se na mě tázavě, pak jí zaškubaly koutky úst. „Takhle to dělají stíhači, přiletí, vysypou ze sebe dávku a mažou pryč?“ zeptala se s despektem. Setřásla mě ze sebe a postavila se na nohy.

„Takhle to prý dělali kotláři. Nalétli nad vlak, vystřelili varovnou dávku, aby si mohli lidé vystoupit, udělali otáčku a při dalším náletu vlak rozstříleli.“ Chytil jsem ji za kotník. Nesnažila se mi vyškubnout a odhadovala mě svým pohledem. Pak jí opět zacukaly koutky úst. Otočila se, jednou nohou mě překročila, ještě chvíli zaváhala a pak si na mě sedla. Na konci jsem mohl konstatovat, že došlo k totálnímu zničení vlaku, lidé však přežili.

Ještě jednou jsme si šli zaplavat, pak si vzali své šaty, vylezli na balvan a uvelebili se tam.

„Chodíš sem často?“ zeptal jsem se.

„Ani ne. Ale měla jsem nějakou práci v klášteře, tak jsem si cestou zpátky řekla, že malá koupel ve studené vodě neuškodí.“

„Nevěděl jsem, že ústav má povinnosti i ke klášteru.“

„To nejsou povinnosti, jen vzájemná výpomoc.“

„Onehdá jsem tady narazil na opata a trochu ho nechtěně vystrašil. Kdyby nás tu před chvílí viděl, asi by mu upadla ruka od křižování.“

„On by to přežil. Myslím, že teď mají jiné starosti než zvedat pohoršeně obočí.“

„Jaké starosti?“

„Jako všichni,“ odpověděla vyhýbavě. „Zapomeň na to.“

„Proč ses se mnou dneska milovala?“ pokračoval jsem ve vyptávání, protože kontakt s ní nebyl dneska tím prvním. Kromě objetí, kterého se jí ode mne dostalo při pohledu na oběšeného Bürkeho, došlo ještě k jednomu. Před dvěma dny, když přišla na noční kontrolu našeho pokoje, zastavila se u mé postele a dívala se na mne. Možná že si myslela, že spím, ale možná že také ne. Ta chvíle, kdy u té postele stála, nebyla krátká. To říkám proto, aby nevznikl názor, že jsem jakési nezvladatelné zvíře. Skutečnost však byla taková, že jsem jí sáhl mezi lýtka a pomalu jel rukou nahoru. Když už jsem byl hodně vysoko nad jejími koleny, sevřela mi ruku mezi stehny a dál nepustila. Pak odstoupila a bez slůvka opustila náš pokoj.

„Proč jsem se s tebou milovala?“ zopakovala moji otázku. „Nejspíš proto, že je po téhle válce dost velký nedostatek mužů.“

To bylo tedy hodně přímočaré. „Takže jsi mě jen použila…“

„Pokud tě to utěší, kdybych jen chtěla někoho použít, našli by se i jiní. Mohla bych zajít za Fritzem bez nohy, podruhé za Fritzem bez ruky…“

„No to mi zvedlo sebevědomí, když sis nakonec zvolila Adama bez zubů a bez paměti.“

„Opravdu se ti nevybavuje vůbec nic?“

„Něco málo, ale jsou to jen takové záblesky, z kterých se nedá nic dohromady sestavit. A co tvoje vzpomínky?“

„To jsou moje vzpomínky, ale do těch nikomu nic není – ani tobě,“ odpověděla odtažitě a v té odpovědi byl chlad. Natáhla se po svých šatech a začala se oblékat.

6

Šel jsem si pro nové zuby. No, ne tak docela. Bylo mi řečeno, že cesta k nim bude poněkud delší a bude představovat nejméně tři, možná čtyři cesty k dentistovi. To mi nevadilo, protože času jsem měl dost. A kromě toho to pro mne skýtalo možnost opustit bránu ústavu. A navíc, šel jsem v doprovodu doktorky Marlen Uttendorfové. Jen tenhle fakt už stačil k tomu, aby se člověk cítil na světě mnohem lépe.

Ve skladu pro mne našli docela obstojný oblek, dokonce s kravatou, na hlavě jsem měl plstěný klobouk a… Uttendorfová v letní halence, lehké sukni ke kolenům a červených botách na vysokých a širokých podpatcích vypadala stejně o mnoho lépe.

Mühldorf, čítající asi tisíc hlav, ležel zhruba jeden a půl kilometru od Institutu der Hoffnung a dva a půl od kláštera Heiligen Kreuz. Tato tři místa visela jako tři korálky zavěšené na šňůře, kterou tvořil potok, i když někdo tomu říkal říčka. Jmenovala se Traumwasser, docela příhodný název, když v její blízkosti ležel ústav, kde chovanci zůstávali po traumatu v podivném snu, aniž by přitom museli bezpodmínečně spát.

Nejdříve jsem zahlédl štíhlou a vysokou věž kostela svatého Rufuse a pak se začaly objevovat střechy dalších domů. Městečko bylo zcela nepoškozené válkou a vypadalo úplně jinak, než jak vypadala města v týdenících, které nám byly promítány před filmy, jež jsme v rámci terapie měli možnost občas zhlédnout v ústavu.

„Tady nebyla válka?“ zeptal jsem se Uttendorfové.

„Najdou se taková místa. Mühldorf měl prostě štěstí. Takhle vypadalo Německo před válkou.“

„Proč nás jen ti zlí spojenci museli napadnout? Tak hezky jsme si tu žili…“

„Á, pan jízlivý. Teď, když je po všem, je snadné říct, co se mělo a co ne. Budu velmi zvědavá na váš názor, až se vám opravdu vrátí paměť v celém rozsahu. Zrovna u vás může mít prozření dramatický průběh.“

„Myslíte, že si hodím mašli jako Bürke?“

„Myslíte, že se mu ten den vrátila paměť?“

„Zcela jistě. Nikdy předtím neřekl jediné slovo. Tu noc náhle vstal, zakřičel: Ale to já jsem přece nevěděl! Víc neřekl a šel se oběsit.“

„A vy jste proti tomu nic neudělal.“

„Zaprvé jsem nevěděl, že se chce oběsit, a zadruhé, i kdybych věděl, nejspíš bych s tím také nic neudělal, protože to byla jeho volba. Možná, vzhledem k tomu, na co si vzpomněl, ta nejlepší.“

„Jste cynický, ale možná máte pravdu.“

„On vám stačil něco říct?“

„Neřekl ani slovo. Ale Američané nedávno jeho složku doplnili o údaje, které přišly před měsícem z Polska. Dali nám určitou lhůtu, abychom se mu pokusili vrátit paměť, aby mohl vypovídat a případně se hájit před soudem. Jinak že si ho odvezou a postaví ho před soud tak, jak je.“

„To můžou?“

„Jistě. Přestože od loňska máme jakousi Spolkovou republiku Německo, na jejíž spolkové země byly přeneseny jisté samosprávné pravomoce, stále tu rozhodující moc drží okupační mocnosti. Řekli nám, že Bürkeho by u soudu stejně zastupoval obhájce, ať už bude při smyslech, nebo ne. A kromě důkazních materiálů budou k dispozici výpovědi svědků a nakonec to bude soudce, kdo rozhodne. Mohl by ho stejně tak dobře poslat domů, jako na šibenici.“

„A vy jste mu z té složky začala osvěžovat paměť a ono se vám to povedlo.“

„Chcete mi snad jeho smrt dávat za vinu?“

Na cestě ležel kámen a já ho nakopl botou. Letěl pěkně daleko a Uttendorfová se na mě nesouhlasně podívala.

„Co bych vám dával za vinu? Děláte jen svoji práci. A možná máte pravdu v tom, že bude zajímavé, až se vrátí paměť mně – jestli někdy. Ale špagát schovávat nemusíte, já se věšet nebudu.“

Dentista byl malý človíček, zařízení jeho ordinace bylo poněkud zastaralé a já uvažoval o tom, že když asi trhá nějakou zapeklitou stoličku, musí si na ni volat o pomoc. Na druhou stranu se říká, že malí lidé jsou zarputilí, takže to asi zvládá bez pomoci. Sedl jsem si do křesla a s obavou pozoroval řemínky převodů na konzole. S úlevou jsem zjistil, že vrtačka je na elektrický pohon. V jedné němé grotesce, kterou nám promítali v ústavu, jsem viděl, jak si pacient musel šlapat na nožní pedál, aby se frézka točila. Což bylo jádrem problému, protože komu by se chtělo působit sám sobě bolest?

Uttendorfová zůstala v čekárně a dentista se pustil do práce, kterou dost zevrubně komentoval. Pokud čekal, že mu budu odpovídat, spletl se. Protože s pusou otevřenou dokořán se konverzace vede dosti obtížně.

„Tady vsadíme tři zoubky a budou ještě o něco lepší nežli ty původní,“ chválil dopředu svoji práci.

„Já myslel, že mi tam dáte zuby normální velikosti,“ zmohl jsem se na poznámku, když mi vytáhl ruku z pusy. „Pochybuji, že když mi tam vsadíte dětské zuby, že by dorostly.“