Jan Bauer

KRÁL ZVEDÁ MEČ

V tajných službách Otce vlasti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2011

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno 2012

ISBN 978-80-243-5311-1

Léta od narození Ježíše Krista 1331

I.

Karel se zvedl od oltáře ozářeného plameny četných svíček, naučeným pohybem pravé ruky se pokřižoval a otočil se, aby opustil chrám.

„Kam ten spěch, princi?“ ozvala se znenadání za jeho zády měkká francouzština.

Obrátil se, aby se podíval, kdo ho až příliš familiérně oslovil, a spatřil asi dvacetiletého muže v černém hábitu dominikánů. Byl poměrně vysoký, měl hladce vyholenou, nápadně bledou úzkou tvář prozrazující, že se její majitel příliš nezdržuje na slunci, chytré šedé oči a přísné tenké rty.

„Ty mě znáš, mnichu?“ zeptal se Karel takřka dotčeně a pyšným pohledem patnáctiletého dědice trůnu, který byl nedávno pasován na rytíře, si měřil toho smělce, který si ho tak nenadále dovolil obtěžovat.

Dominikán se mírně usmál. Jen náznakem, pouhým lehkým zkřivením svých úzkých rtů.

„Tebe přece zná tady v Pavii každý. Jsi synem českého krále Jana.“

„To je pravda,“ přikývl souhlasně Karel. „A proč jsi mne oslovil?“

„Chtěl jsem ti připomenout, že je den Slavného vzkříšení Ježíše Krista a měl bys proto setrvat déle na modlitbách a přijmout dnes po velké mši svátost oltářní.“

Princ se rozhlédl. Chrámová loď se po ranních pobožnostech zvolna vyklidňovala. S vysokým dominikánem už před hlavním oltářem téměř osaměli.

„Dneska ráno jsem se už modlil dost. Mám hlad a chci se jít nasnídat.“

„Zůstaň! Měl by ses spíše než o tělo starat o svou duši. Věz, že právě tento den k tomu máš dost dobrých důvodů.“

„Nepoučuj mne, mnichu, v teologii mě vzdělával sám učený pařížský mistr a rádce francouzského krále Filipa Pierre de Rosieres.“ Karel se tím nechtěl chlubit, ale byl ještě mladý, a proto někdy mluvil víc, než skutečně zamýšlel.

Mnich se usmál a pokývl hlavou: „Znám mistra pařížské Sorbonny Pierra de Rosieres dobře. Ale zdá se mi, že jsi ho příliš neposlouchal.“

„Co ty o tom víš?“ odsekl dotčeně Karel. „Jdu,“ prohlásil pevně a pravou rukou lehce strčil mnicha do ramene, aby mu uvolnil cestu. Nechtěl se mu vyhýbat. Na to byl Karel jako pravý Lucemburk příliš hrdý. Ale mnich stál pevně jako skála, ani se nehnul a, jak se zdálo, nemínil před Karlem ustupovat. Pouze se znovu maličko usmál nebo spíše jen úsměv naznačil a představil se: „Jmenuji se Pavel, jsem bratr řádu svatého Dominika.“

„To poznám i bez tvého připomenutí, bratře Pavle. Dominikáni přece chodí v černém,“ ušklíbnul se Karel. „A teď už mne nech odejít. Má družina mě čeká.“

„Obávám se, že se tvá družina po dnešní snídani ztenčí,“ tiše řekl bratr Pavel.

„Co tím chceš naznačit? Že by snad byli mezi nimi zrádci a opustili mne?“

„Do lidí nevidíš…“ odpověděl dominikán a zamračil se. „Možná by tě mohli opustit i proti své vůli.“ Mnich sepjal ruce ve zbožném gestu a pohlédl kamsi do klenby kostela Nanebevzetí Panny Marie. Kdesi tam nahoře vyděšeně pípalo malé ptáče, snad vrabec, který omylem či nešťastnou náhodou vlétl do chrámu a teď zoufale narážel na vysoká štíhlá okna, vyplněná barevnými vitrážemi.

„Jak ten pták tam nahoře jsme lapeni zde v našem slzavém údolí a marně narážíme na okna, za nimiž všemi barvami září všehomír,“ povzdechl si dominikán. „Nuže, nedáš-li jinak, pojď, doprovodím tě do tvého paláce. Ale radím ti dobře, dnes nic nejez, je vhodný čas se postit, chceš-li dnes po velké mši přijmout svátost oltářní.“

Karel se na dominikána Pavla nechápavě podíval. Na půsty si příliš nepotrpěl, ani před Velikonocemi a Vánocemi je nijak důsledně nedržel. Otec ho přece nabádal, že dobrý rytíř musí mít v rukou sílu a příliš dlouhé hladovění sil ubírá. Přesto ho mladý dominikán čímsi zaujal. Usoudil proto, že když mu dovolí, aby ho doprovázel, snad to nebude na škodu. Princ měl úctu ke vzdělaným lidem, které potkával na dvoře svého strýce, francouzského krále Filipa. Tento dominikán je zřejmě velmi učený, ostatně, jak tvrdí, zná mistra Pierra de Rosieres, patrně sám na Sorbonně studoval. Možná nebude marné, když ho připojí ke své malé družině a něco se od něj naučí.

Šli vedle sebe mlčky, jen Karel se občas po očku podíval na vysokého černého dominikána a zdálo se mu, že je v něm cosi pochmurného. Před východem z kostela Nanebevzetí Panny Marie se oba jako na povel otočili ke vzdálenému oltáři, naznačili zbožné pokleknutí a pokřižovali se, jak se na dobré křesťany slušelo. Venku je oslepilo slunce a zahlušilo brebentění snad tuctu žebráků, tuláků a válečných invalidů, kteří posedávali na chrámových schodech v naději, že je návštěvníci kostela obdarují. Mezi nimi se pochopitelně našli i chmatáci a zlodějíčci, kteří se k člověku přidružili a v nestřeženém okamžiku mu přímo před chrámem Páně ušmikli váček s penězi. Karel chtěl už pro klid své duše sáhnout do měšce u opasku a hodit shromážděným chudákům hrst drobných. Ostatně podle jeho názoru se takové chování na královského prince slušelo. Dominikán mu však na poslední chvíli zadržel ruku, předstoupil před něj a chladným pohledem svých šedých očí si přeměřil všechnu tu lidskou chamraď, smíšenou s hromádkami neštěstí a bídy. Bylo to, jako když hodí kamenem do hejna holubů. Žebráci, tuláci a zlodějíčci se rázem rozprchli, jen dva jednonozí mrzáci se s tichým klením pomalu zvedali za pomoci jednoduchých berlí.

„Jak to, že se tě tak bojí?“ podivil se Karel.

Dominikán pokrčil rameny a zadíval se na chlapíka v zeleném kabátci, který před kostelem držel na uzdě štíhlého jezdeckého koně šedé barvy. „To je tvůj sluha, princi?“

„Ano, to je můj panoš Konrád,“ vyhrkl překvapeně mladík. „Jsi snad vševědoucí, bratře Pavle?“

Mnich neodpověděl, sešel po schodech a hlasitě zahvízdal na dva prsty. Se zařehtáním se přiřítil černý hřebec s krásnou lesklou srstí.

„Ty jezdíš na koni?“ podivil se Karel. „A necháváš ho jen tak volně pobíhat? To se nebojíš, že ti ho někdo ukradne?“

„Satana nikdo neukradne,“ usmál se dominikán.

„Satana?“ užasl princ. Kůň mu totiž nejen svou černou srstí, ale i divokým chováním zplozence pekla opravdu připomínal.

„Můj hřebec se jmenuje Satan.“

„Divné jméno pro koně,“ zvolal překvapený Karel.

„Uráží tě snad? Spíše mne jako duchovního by mělo urážet, ale kupodivu tomu tak není. Můj hřebeček je černý jako Satan a stejně tak nezkrotný!“ S tím přistoupil ke koni, uchopil ho za uzdu, vyhrnul si svůj černý hábit a nečekaně hbitě se vyhoupl do sedla. Karel na něj užasle hleděl.

„Jako rytíř,“ zvolal nadšeně, „jako černý rytíř na černém koni!“

„Pojeď, princi,“ zavolal na něj mnich. „Bojím se, že tě v paláci Grimaldi čeká nemilé překvapení.“

Karel neměl tušení, o čem dominikán Pavel mluví, proto byl nemálo překvapen, když mu před palácem, v němž se se svou družinou ubytoval, vyběhl vstříc vyděšený komorník a zároveň důvěrný přítel Bušek z Velhartic. „Milosti, stalo se neštěstí,“ chrlil ze sebe s očima na vrch hlavy.

„Jaké neštěstí? Mluv, Bušku!“

„Hofmistr Jan z Bergu umírá, stejně tak Šimon z Kailu a Jan z Honcheringenu, a náhle ochořeli i další muži. Zřejmě něco špatného snědli, nebo je někdo, Bůh mi to podezření odpusť, otrávil…“

„Kde? Kdo?“ v běhu ze sebe Karel chrlil otázky a bral schody po dvou. Bušek z Velhartic a panoš Konrád mu sotva stačili. Jen bratr Pavel stoupal do patra pomalu a důstojně, jak se na duchovního slušelo. Princ vpadl do hodovní síně jako velká voda. Kolem dlouhého stolu sedělo několik mužů z jeho družiny a jejich pobledlé tváře naznačovaly, že se děje cosi vážného.

„Kde je Jan z Bergu?“ zajímal se Karel.

„Sluhové ho odnesli do jeho komnaty,“ vysvětloval mu jeho kaplan Jan z Viviers, drobný vrásčitý chlapík s takřka holou hlavou, oblečený v prosté šedé sutaně. „Najednou se mu udělalo uprostřed snídaně špatně. Radil jsem mu, aby se vyzvracel, ale nemohl. Nakonec se bolestí doslova zhroutil.“

„Kde má komnatu?“ vyhrkl Karel, ani nečekal na odpověď a vyřítil se na chodbu paláce. Okny obrácenými na východ se sem valily ranní sluneční paprsky jako zlatý příval. V úzké komnatě stálo prosté lůžko, pokryté bílým plátnem. Bezvládně na něm ležel jen v košili a v nohavicích princův hofmistr Jan z Bergu a oči měl obrácené v sloup. Ještě se celý chvěl, ale jeho oči už měly skelný výraz umírajícího. Právě se k němu skláněl zdejší kněz, ještě poměrně mladý muž, a podával mu posvěcenou hostii. Hofmistr však už neměl sil jí polknout. Nešťastný Karel ho uchopil za ruku, ale Janovi z Bergu nebylo pomoci. Princ poklekl vedle kněze na dřevěnou podlahu a začal se modlit.

Kaplan Jan z Viviers se k němu sklonil a zašeptal: „Milosti, Šimon z Kailu už to má také za sebou.“

„To je zcela určitě z jídla. Ještě že jsi tu nebyl,“ ozval se tiše Bušek.

„A ty, Bušku, jsi jedl?“

„Naštěstí ne. Po včerejší pijatice mám žaludek jako na vodě a nebyl jsem schopen pozřít ani sousto. Kdo ví, co by se stalo, kdybych se včera neopil a snídal jako ostatní.“

Kaplan Jan z Viviers náhle zbledl, vrhl se k oknu, prudce ho otevřel, div se skleněné tabulky vyplňující rám nevysypaly, vyklonil se ven a začal zvracet.

„Buď v té masové kaši bylo něco špatného, nebo byla otrávená,“ nahlas uvažoval Bušek.

„Bojím se, že platí spíše to druhé,“ ozval se za jejich zády hlas dominikána Pavla, na něhož už Karel málem zapomněl.

„Proč si to myslíš?“

„Někomu vadíš, princi,“ odpověděl Pavel. „Ten jed, snad arsenik, byl totiž dozajista určen tobě.“

„Ty jsi to věděl a proto jsi mne v kostele zdržoval?“ otázal se královský syn.

Dominikán mlčky přikývl.

„Kdo to udělal? Tohle mi zaplatí!“ vykřikl Karel, vytrhl dýku, kterou měl v pochvě u pasu, a začal s ní zuřivě mávat.

„Mohu-li ti poradit, nech to na mne,“ ozval se tiše bratr Pavel.

Zraky všech přítomných se k němu otočily.

„Na tobě? Jsi mnich a ne rytíř, to je moje starost, abych pomstil úklady proti sobě a smrt svých přátel!“ bránil se Karel.

„Někdy se nadměrné rozčilení nevyplácí. Pojďme se podívat do kuchyně, kdo připravoval a roznášel pokrmy. Třeba se něco dozvíme.“

Dominikán šel napřed a za ním pospíchali princ, jeho komorník Bušek z Velhartic, panoš Konrád i pobledlý kaplan Jan z Viviers. Velká kuchyně s otevřeným ohništěm uprostřed, nad nímž byl ve stropě otevřen široký dymník pro odcházející kouř, byla celá černá a připomínala spíše peklo než místnost, kde se připravují lahodné pokrmy. Dva notně špinaví kuchaři pomalu otáčeli rožněm, na němž se opékala tři selátka. Karlův vpád je zarazil. Překvapeně na něj poulili oči v očekávání, co nastane. Také kuchtičky a číšníci se sem zvědavě nahrnuli a prohlíželi si mládence v modrém, stříbrem protkávaném kabátci a ve výstředních žlutých nohavicích.

„Co si račte přát, Milosti?“ ukláněl se před Karlem hlavní kuchař, který okamžitě poznal mladíka, takřka ještě chlapce, který si pronajal tento palác. Než však princ stačil cokoliv říci, ozval se zpěvavou italštinou dominikán Pavel.

„Kdo připravoval snídani a obsluhoval hosty?“

Karel mu příliš nerozuměl, jen podle své znalosti latiny chápal obsah jeho otázky.

„Tady Maria, Veronika, Giovanna, Tomasso a tamhle ten chudák.“ Mistr kuchař ukázal na pohledného mladíčka, ne o mnoho staršího než byl princ. Měl na sobě košili z hrubého plátna a potrhané hnědé nohavice a očima rejdil z místa na místo, jako by se chystal utéci. Ale Pavel ho uchopil za košili a zatřásl s ním.

„Nechte ho být, otče. Je hluchoněmý. Včera přišel a žebral o něco k snědku. Pořád si při tom ukazoval na ústa a na uši. Tak jsem ho ze soucitu zaměstnal v kuchyni. Udělal jsem snad chybu?“

Ale dominikán místo odpovědi jakoby z neopatrnosti vrazil do hrnce na okraji stolu. Hrnec spadl na podlahu z kamenných dlaždic a s třeskotem se rozbil.

„To jste nemusel, otče,“ zalitoval rozbitého hrnce kuchař. Mnich však nečekaně chytil hluchoněmého mládence pod krkem.

„Není hluchý!“ zvolal. „Jen předstírá hluchotu. Viděli jste, jak sebou škubnul, když jsem schválně shodil ten hrnec?“

Mládenec se marně pokoušel vykroutit z dominikánových rukou. Pavel ho svíral pevně a nedovolil mu žádný pokus o útěk.

„Zavolejte stráže, ať ho odvedou na radnici. Leda by chtěl mluvit sám a vysvětlit nám, kdo ho poslal a proč!“

Údajný hluchoněmý však jen vydával zoufalé skřeky a snažil se vytrhnout dominikánovi z rukou. Karla napadlo, zda to bratr Pavel nepřehnal, vždyť mládenec se nijak neměl k tomu, aby se obhájil. Co když je opravdu němý? Trochu v rozpacích sledoval, jak mladíka odvádějí zbrojnoši v drátěných košilích a ve špičatých helmicích, kteří přispěchali na Buškovo zavolání.

„Odveďte ho rovnou do mučírny. Ať si ho podají katovi pacholci!“ poroučel dominikán, který byl teď zjevně důležitějším a autoritativnějším než sám princ Karel. Mladému Lucemburkovi to pochopitelně vadilo, a proto se spíše z pýchy králova syna než z lítosti ohradil: „Bratře Pavle, nepřeháníš to trochu?“

„Chtěl tě přece zabít, princi! Snad bys mu nechtěl odpustit?“

„Víš to jistě, že to byl on?“

„Však se na skřipci přizná a hlavně nám prozradí, kdo ho poslal. Spolehni se, princi, jen co uvidí mučírnu, přímo zázračně se uzdraví a začne zpívat!“

„Je němý! Nechte ho!“ bránil mládence kuchař.

„Ještě slovo a dám odvést i tebe,“ řekl mu Karel přísně. Rázem si uvědomil, že musí převzít iniciativu, jinak o něm jeho vlastní družina, respektive její zbytek, začne pochybovat. „A my se zatím podíváme, co ten chlapík vypoví na mučidlech.“

„Nedoporučuji ti to, princi, nebývá to hezká podívaná,“ rozmlouval mu jeho náhlé rozhodnutí dominikán. „Raději jdi na velikonoční mši, připomenout si slavné vzkříšení Krista Pána. Můžeš se pomodlit za své druhy, které ten netvor v den tak posvátný všem křesťanům otrávil.“

Karel se na Pavla podezíravě podíval. Něco mu na něm vadilo a v něčem mu zase připomínal jeho učitele, mistra Pierra de Rosieres. Pokrčil rameny a smířlivě dodal: „Snad máš pravdu. Ale řekneš mi všechno, co se od toho traviče dozvíš!“

„Jistě, princi.“

Karel se beze slova otočil. V srdci ho sice bolela nenadálá ztráta několika příslušníků jeho družiny, kupodivu ji však zcela zastínilo setkání s tím mimořádným dominikánem. Kdo je to vlastně a proč se mu tak nenadále připletl do cesty právě ve chvíli, když se ho někdo pokusil zabít? A jak tak rychle odhalil toho mladého traviče? Ale co když se plete a chce mučit někoho úplně nevinného? Příliš mnoho otázek a zatím žádná odpověď! Nu což, půjde nyní na mši, jak se o velikonoční neděli sluší. Uchopil pod paží svého otálejícího komorníka.

„Hej, Bušku, jako dobrý křesťan se mnou půjdeš na mši. Pokud vím, dnes jsi se postil, protože jsi včera až příliš oslavoval velikonoční svátky, takže se mnou můžeš jít ke svatému přijímání.“

„Proč tolik řečí, Milosti? Včera jsem zhřešil opilstvím, mám nejvyšší čas dát se na pokání. Můžeme se přitom pomodlit za duše Jana z Bergu, Šimona z Kailu a Jana z Honcheringenu.“

II.

Hluchoněmému se vrátil sluch a hlas okamžitě, jakmile uviděl polonahého katova pacholka, který měl hlavu zakrytou červenou kápí s otvory pro oči.

„Milost!“ vykřikl zoufale a vysoký černý mnich se spokojeně usmál. Vida, nemýlil se. Šel po téhle stopě už z Milána, ovšem ještě netušil, kdo má být tím travičem. Pavií se potulovalo příliš mnoho zbožných poutníků, kupců, žebráků, potulných mnichů, nájemných vojáků, malířů a kameníků a každý z nich mohl být ve skutečnosti najatým vrahem.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se ho takřka vesele bratr Pavel a pohodlně se uvelebil na dřevěné lavici u vlhké neomítnuté zdi sklepení.

„Benino!“ vykřikl takřka zoufale mládenec. Stál před dominikánem zcela nahý, spoutaný provazem na rukou a na nohou, a navzdory tomu, že bylo ve sklepení docela chladno, jeho snědé tělo bylo doslova pokryté potem.

„Jenom Benino?“ podivil se mnich. „Nic víc?“

„Ne, všichni na mne volají jenom Benino. A Benino jde a udělá, co se po něm chce.“

„Třeba namíchá jed, že?“

„Dali mi ho, prosím, v takové nádobce…“ Pak se zarazil, sklopil hlavu a odmlčel se. Uvědomil si, že ve strachu a naivitě plácnul něco, o čem měl raději pomlčet.

„Prozradil jsi nám víc, než jsi chtěl, že?“ ušklíbl se dominikán.

„Tak už dost, bratře, teď už výslech povedu já,“ ozval se další z přítomných mužů, tlustý vyšetřující soudce města Pavie jménem Cecco Angiolieri.

„Jak chceš, ale mohu ti ukázat svoje pověření.“

Soudce se zalekl slova „pověření“. Nejen proto, že znělo důležitě a mnohoznačně, ale také proto, že případ byl příliš vážný. Obviněný se pokusil otrávit syna nynějšího vládce Pavie Jana Lucemburského a zabil nejméně tři příslušníky jeho družiny. Správcem celé signorie byla sice rodina Beccariů, ale skutečnou moc měl v rukou ten prohnaný Lucemburk a nevyplácelo se mu odporovat. Přítomnost cizího dominikána, který se k celému případu pro vyšetřujícího soudce Angiolieriho poněkud záhadně připletl, naznačovala, že by dokonce mohlo jít o víc než jen o travičství. Církev, ne-li přímo Svatá stolice, má zřejmě na usvědčení toho chudáka zájem. Vždyť dominikáni, psi Páně, jak se jim říkávalo, byli zakladateli inkvizice a nemilosrdně pronásledovali všechny kacíře, heretiky a odpadlíky. Jestli ten Benino není nakonec také nějaký heretik či, ó ta hrůza, neznaboh? Cecco Angiolieri se rozhodl, že nejlepší bude mlčet a nechat bratru Pavlovi volnou ruku. Vždyť nedej Bože, aby to zmíněné pověření bylo od samotného Svatého otce! Vyšetřující soudce města Pavie nechtěl ani domýšlet, k čemu by mohlo dojít, kdyby se do celého případu nějak nevhodně zapletl.

Dominikán si zatím spokojeně složil ruce v klíně a začal si palci točit mlýnek.

„Takže už jsme se dočkali jednoho božího zázraku,“ prohodil jakoby mimochodem, „hluchoněmý promluvil a navíc i celkem dobře slyší. Ale zdá se mi, že tomu zázraku budeme muset trochu pomoct. Vždyť náš drahý Benino, pokud se tak opravdu jmenuje, slyší jenom něco. Některé otázky jako by k němu vůbec nedolétly.“

Vyslýchaný stál uprostřed sklepení, stále měl sklopenou hlavu a polykal kapky potu, které mu stékaly po obličeji. Vypadalo to, že ani nevnímá, o čem mnich hovoří.

„Hej, ty tam, že bys zase přišel o sluch?“ Bratr Pavel se obrátil na katova pacholka: „Rozdělej oheň! Říká se, že rozžhavené kleště dokáží pravé divy. Zkusme se o tom přesvědčit!“

„Nééé,“ zavřeštěl znenadání Benino. „Kleště nééé!“

„Takže kdo tě poslal?“ zeptal se tichým hlasem dominikán.

„Jeden člověk z Milána,“ slabě pípnul vyslýchaný.

„Hlasitěji,“ napomenul ho bratr Pavel. „Tady pan soudce to chce také slyšet!“

„Jeden muž z Milána,“ opakoval tentokrát hlasitěji Benino. Hlavu měl stále sklopenou k podlaze.

„Znám ho?“

Mládenec pokrčil rameny.

„Víš, já znám spoustu lidí, mohl bych znát i toho z Milána,“ poškleboval se bratr Pavel.

„Byl to Fabricio, komorník knížete Mattea Viscontiho.“

„Aha, vida, jak to jde, když se chce,“ prohlásil spokojeně dominikán. „A co ti řekl ten tvůj Fabricio?“

„Dal mi tu nádobku a řekl, že kníže chce, abych ten jed dal do jídla mladého Lucemburka, co přijede do Pavie.“ Z Benina se nyní přiznání sypalo, jako by stál před samotným Ježíšem o Posledním soudu.

„A ty jsi se vydal do Pavie a udělal, oč tě žádali, že?“

„Ano, prosím.“

„Proč to po tobě chtěl ten Fabricio?“

„Nevím.“

„Takže k tobě může kdokoliv přijít a říci, abys zabil toho a toho a ty to klidně uděláš? Cožpak neznáš páté přikázání, které říká – nezabiješ?“

Dominikán v té chvíli probodával nešťastného Benina chladným pohledem svých šedých očí.

„Komorník Fabricio nařknul mou sestru Faustinu z čarodějnictví…“ vyslýchanému selhal hlas a chvíli se zdálo, že se rozpláče.

Bratr Pavel zpozorněl a přísně se zeptal: „A ta Faustina je čarodějnice?“

„Sbírá bylinky a vaří z nich lektvary, které léčí třeba horkou nemoc nebo nadýmání,“ rychle vysvětloval Benino.

„A také připravuje jedy, že?“

„To po ní chtěl ten Fabricio, jinak prý ji udá Svaté inkvizici…“

Při zmínce o inkvizici Pavel vstal z lavice, přistoupil ke svázanému mladíkovi a výhružně mu řekl: „Dej si pozor, co říkáš!“

Uchopil ho za ramena a odvlekl před dřevěný kříž s vyřezaným Kristem, visící na zdi. „Teď přísahej na tělo Božího syna, že budeš mluvit jen a jen svatou pravdu!“ Na mnicha nečekanou silou ho přimáčkl k zemi, až musel pokleknout, a donutil ho, aby po něm opakoval: „Přísahám při tělu Božího syna, že budu mluvit jen svatou pravdu a jenom pravdu!“ Pak ho poplácal po tváři, povzbudivě se usmál a vyzval Benina: „Spusť!“

Vyšetřující soudce Angiolieri byl z té scény zcela u vytržení, na katovi se nedalo nic poznat. Stál nehnutě se zakrytou tváří a s rukama složenýma na nahé hrudi.

„Faustina musela komorníka Fabricia poslechnout a mne pak s jedem poslat do Pavie, jinak prý ji nechá jako čarodějnici upálit.“

„A co kníže Visconti?“

„To náš pán chtěl prý otrávit mladého Lucemburka. Chtěl prý dát výstrahu jeho otci Janovi.“

„Tak takhle to bylo,“ pokývl hlavou Pavel. „Proto jsi předstíral hluchoněmého, aby ses vetřel do paláce Grimaldi, kde je princ Karel ubytován, že?“

„Ano, prosím. My jednoho hluchoněmého kuchaře u nás v Miláně máme. Takže jsem věděl, jak se mám chovat.“

„Přesto ses prozradil,“ pokývl zamyšleně hlavou bratr Pavel a beze slova rozloučení zamířil ke dveřím vedoucím ke schodišti.

„Počkejte, bratře,“ zavolal na něho vyšetřující soudce. „Co máme s tím mládencem dělat?“

„To už není moje starost. Zeptejte se Jeho Milosti prince Karla.“

Dveře zaklaply, dominikán vyšel po schodech ze sklepení do vstupní haly pavijské radnice. Tady bylo o poznání příjemněji než v chladné a vlhké mučírně. Z venku sem doléhal křik trhovců a klapot koňských kopyt. Pavel zatoužil po doušku vychlazeného bílého vína a chvíli uvažoval, zda by se neměl zastavit v některé krčmě. Ale když vyšel na sluncem zalitý městský rynek, rozhodl se, že raději vyhledá nějaké občerstvení až za městem. Odvázal od dřevěného zábradlí svého Satana, vyhoupl se do jeho sedla a vydal se k městské bráně u Svatého Lukáše. Čekala ho dlouhá cesta…

„Vaše Milosti,“ oslovil pavijský vyšetřující soudce prince Karla, který právě s Buškem z Velhartic po boku opouštěl chrám Nanebevzetí Panny Marie, „co máme dělat s tím Beninem?“

„S jakým Beninem, soudče?“ podivil se mladý Lucemburk.

„S tím, co se vás pokusil otrávit.“

„Pokusil? Vždyť zabil tři z mých mužů, je to vrah.“

„Co s ním máme udělat?“

„Je to šlechtic?“ zeptal se Karel.

„Ne, obyčejný kmán.“

„Tak ho nechte oběsit. Ale až po velikonočních svátcích, ano? Kdybyste ho věšeli dneska nebo zítra, lidé by místo do kostela, jak se na zbožné křesťany sluší, pospíchali podívat se na popravu.“

„Ano. Stane se, jak si přejete.“

„Mimochodem, nevíte, kde je ten dominikán, který objevil toho traviče?“

„Vedl výslech a pak odešel,“ soudce pokrčil rameny.

„Doufal jsem, že mi poví, co se od obviněného dozvěděl.“

„To vám mohu říci sám. Traviče poslal jistý Fabricius, komorník milánského vévody Mattea Viscontiho.“

„Tak Viscontiové,“ pokývl zamyšleně hlavou Karel a neviditelná ruka úzkosti mu na chvíli sevřela hrdlo. Už aby tady byl otec, pomyslel si, ale navenek se zatvářil co nejlhostejněji, jak ho to učil mistr Pierre de Rosieres. „Můžeš někdy dostat strach, to je zcela přirozené. Jen to nesmíš dávat najevo. Tvař se unaveně nebo ospale,“ říkával mu.

Večer Karel dlouho nemohl usnout. Bušek na vedlejším lůžku chrápal, jako když řeže pilou, ale princ se převaloval, myslel na Jana z Bergu, Šimona z Kailu a Jana z Honcheringenu, které budou muset pozítří pohřbít na hřbitově u kostela Nanebevzetí Panny Marie, myslel na špehy knížete Viscontiho, kteří mohou v Pavii číhat na každém rohu. Jednou ho zabijí, aby dali jeho otci Janovi vědět, že oni chtějí Pavii a snad i celou Lombardii a nějací Lucemburkové tady, na horké italské půdě, nemají co dělat. Že je tu pochován jeho císařský děd, jehož v životě neviděl? Co je komu do toho! Z podobných úvah ho rozbolel žaludek a v hrůze ho napadlo, zda také není otráven? Ale vždyť za celý den takřka nic nesnědl. Hleděl do stropu, z něhož vystupovaly přísné úzké tváře, které se nápadně podobaly obličeji dominikána Pavla. Jsou to tváře andělů nebo ďáblů, napadlo ho, než se mu konečně zavřely oči a usnul.

V úterý po Velikonočním pondělí byl na popravčím vrchu nad Pavií za velké pozornosti davů z širokého okolí oběšen jistý Miláňan Benino. Nikdo z místních ho neznal, pouze o něm slyšeli, že se pokusil otrávit českého prince. Ve stejné době ukládali do země Beninovy oběti Jana z Bergu, Šimona z Kailu a Jana z Honcheringenu. Jejich pohřbu byla až na místního kněze a dva hrobníky přítomna pouze zbývající Karlova družina. Zatím branou svatého Jeronýma vjížděl do Milána vysoký chlapík v černém hábitu dominikánů. Měl kápi staženou do čela a jel na koni černém jako uhel. Strážce v bráně při pohledu na něj obestřela hrůza a honem se pokřižoval. „Viděl jsi ho?“ zeptal se svého kolegy. „Měl jsem pocit, že přijíždí sama smrt.“ „Neměli jsme ho sem vůbec pouštět,“ strachoval se druhý strážce. „Dovol, nepustit do města dominikána? Bezpochyby to byl nějaký inkvizitor. Máme se nač těšit!“

III.

Dominikánský klášter vypadal zvenčí jako pevnost. Jako pevnost v opevněném městě. Zdálo se, že mnichům nestačí pevné milánské hradby, které naposled zteklo léta Páně 1162 vojsko císaře Fridricha Barbarossy a českého krále Vladislava. Od té doby vyrostly znovu a už na první pohled se zdály být prakticky nedobytnými. Dva pásy hradeb přerušovaly četné válcové i hranolové věže, z nichž měly stráže široký rozhled do kraje a mohly včas varovat obyvatele města před blížícím se nebezpečím. Dominikánský klášter s kostelem zasvěceným Panně Marii a svatému Dominikovi sice neměl hradby, ale už na pohled pevné vysoké zdi byly zato opatřené střílnami, což u sídla zbožných a mírumilovných mnichů přinejmenším překvapovalo.

Bratr Pavel sesedl ze svého koně před velkou, železnými pláty pobitou bránou a zabušil klepadlem na dveře ve vratech. Malé okénko se otevřelo, pár pátravých očí si příchozího bedlivě prohlédl, ale černý hábit byl spolehlivým znamením, které otevíralo vstup do kláštera. Brána zaskřípěla a obě její křídla se pomalu rozevřela. Mnich vzal svého koně za uzdu a vstoupil s ním do ponurého vydlážděného dvora. Mezi hrbolatými plochými kameny už rašily stonky trávy.

„Odkud přicházíš, bratře, a co nám přinášíš?“ zeptal se vrátný s věnečkem šedých vlasů na hlavě, který vroubil vystříhanou tonzuru. V jeho hlase však nebyl znát ani stín zvědavosti. Bratr Jeroným byl starý, zažíval už šedesáté jaro a hned tak něco ho nepřekvapilo. Zvykl si, že lidé přicházejí a odcházejí jakoby hnáni nevyléčitelnou touhou stále se přesouvat z místa na místo. Dlouhý život ho naučil, že více než polovina těchto cest je zhola zbytečných, že je většinou lépe setrvat na jednom místě, protože boží vůle se beztoho prosadí. Úzká, ba hubená Pavlova tvář mu splývala se stovkami jiných tváří, které kdy spatřil. Stačilo mu, že příchozí je bratrem řádu svatého Dominika, řádu přísného a ve víře pevného. Na ty, kteří nenosili černý řeholní hábit, zpravidla hleděl shovívavě a s lehkým pohrdáním jako na někoho, kdo ještě patřičně nedospěl a nepochopil nutnost podřídit se boží vůli. Přestože i mezi nimi někdy nacházel velmi zbožné osoby, podle jeho vkusu nebyly stále zbožné dost, a proto se k nim choval jako k malým dětem. Tedy s trpělivostí a jistou otcovskou povýšeností. Ale Pavel hábit měl, byť v jeho šedých očích na první pohled vyčetl podivný neklid, který mohl být způsoben únavou z cesty, ale i netušenými, a proto možná i nebezpečnými záměry.

Nový bratr měl především starost o koně a sám si ho odvedl do stáje, aby ho po dlouhé cestě nakrmil, napojil a vyhřebelcoval. Bratr Jeroným zaslechl, že mu příchozí dominikán říká Satane, ale mohl se mýlit. Ve své šedesátce už špatně slyšel, i když oči mu stále ještě sloužily dobře a mohl číst i docela drobné písmo, jakým byly psány nejen spisy nedávno svatořečeného Tomáše Akvinského a svatého Augustina, ale i spisy starých pohanských filozofů Platona a Aristotela. Kupodivu právě četba prvního z nich působila Jeronýmovi nevýslovné potěšení, jedno z mála, které si vedle lehkého bílého vína dopřával.

IV.

V.

VI.