Naďa Horáková

BRNĚNSKÉ ŽIDOVKY

Mocní a ubozí Markrabství moravského

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková 2014

© Obálka Diana Delevová, Ondřej Nývlt 2014

© Mapa Martina Mikulová 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6289-2

Mému milovanému tatínkovi Jiřímu

PROLOG

Nový moravský markrabě Jan Jindřich Lucemburský se koncem ledna roku 1350 přestěhoval do Brna.

Měl za sebou pohnutý život, přestože mu bylo pouhých dvacet osm let. Jeho první manželství s Markétou Tyrolskou, uzavřené ještě v dětském věku, skončilo skandálem. Obvinila ho z impotence a vyhnala z Tyrolska. Ona i její nový manžel, markrabě Ludvík V. Braniborský, pak skončili na mnoho let v klatbě. Aby stejně nedopadl i Jan Jindřich, musel devět let čekat na to, až jeho manželství s Markétou papež náležitě rozvede. Konečně se tak stalo a Jan Jindřich se mohl oženit. A tak s nově nabytým markrabstvím získal i novou ženu. Stala se jí jeho příbuzná Markéta Opavská, dcera vévody Mikuláše II. Opavského. Manželé byli pravnuk a pravnučka velkého krále Přemysla Otakara II.

Pro začátek se ubytovali na hradě Špilberku. Jan Jindřich znal hrad i Brno a jeho nejvýznamnější patricije z předchozích návštěv města a z holdů, které patricijové vzdávali jako vyslanci Brna při nejrůznějších příležitostech jeho bratrovi, králi Karlu IV. Přesto zažíval obtížnou etapu svého života. Musel se seznámit s životem svého nového sídelního města i s Moravou a její šlechtou a najít rozumný kompromis mezi svou autoritou a potřebami všech vrstev obyvatelstva, aby zbytečně nevznikaly vzájemné třenice.

Česká i moravská šlechta, zvyklá za poslední desetiletí na volnost, pomalu pociťovala pevnou ruku nového krále, ale odmítala uvěřit, že pryč jsou léta neustálých půtek, kdy vítězilo právo silnějšího. Karel IV. si uvědomoval, že na konsolidaci království potřebuje klid a žádné nákladné války. Zkrocení zpupné šlechty však muselo postupovat nenápadně, aby se proti králi nebouřila. K tomu účelu sloužil i přepychový dvůr a spousta nejrůznějších úřadů v něm i úřadů při správě země. Ne jen na šlechtu, ale také na klér a měšťany spoléhal král. A právě tyto dva stavy krále podporovaly nejvíce, zažily si toho dost za krále Jana Lucemburského, který se o vnitřní záležitosti země zajímal jen tehdy, pokud mu z toho něco plynulo. Pevná královská ruka jim nyní zajistila bezpečnost před zlovůlí vysoké šlechty. Šlechtičtí kmetové však mají obavy z budoucnosti. Šlechta na jedné straně zbohatne společně s královstvím, ale na druhé straně bez válek ztratí pravidelný příjem za své bojové služby a přijde o zisk z kořisti. Muži nezahynou na bojištích a rody se rozrostou natolik, že ne všechny své příslušníky uživí tak, jak to odpovídá úrovni modré krve. Nejstarší synové budou na výsluní, početní mladší synové se propadnou do nižších pater společnosti. To nejsou lákavé vyhlídky.

Moravská šlechta teď lačně hledí k Brnu, kde si moravský markrabě buduje dvůr. Zbude právě na ten jejich rod místo v dvorské službě? Povinnosti moravského zemského hejtmana budou postupně převedeny právě na markraběcí dvorskou kancelář. Současný moravský hejtman Vilém z Landštejna pak dostane jinou prestižní funkci při správě země. Ještě několik měsíců však bude svou funkci zemského hejtmana vykonávat souběžně s chodem nové markraběcí kanceláře.

Součástí města byla i Židovská čtvrť. Z více než dvaceti židovských obcí na Moravě patřila k největším. Čítala třicítku domů, kterou obývalo více než čtyři sta Židů. Žili sice v Brně a platili městu daně, takže trpěli s městem, ale většinu daní odváděli do královské pokladny, protože jako Židé patřili do královské komory, byli tedy pojímáni jako služebníci krále. Král Karel a ostatně i markrabě Jan Jindřich měli zájem hlavně o jejich peněžní služby, a proto se stejně jako jejich královští předci snažili ochránit Židy v zemích Koruny české před předsudky a pověrami jednoznačnými, srozumitelnými zákony. V Čechách i na Moravě tak nyní vládl mezi křesťany a Židy klid. Několik pogromů sice židovské obce utrpěly ve třicátých letech, ale Lucemburkové brzy nastolili pořádek a města i útočníky potrestali. To se ovšem nedalo říct o celé Evropě. Francie, Švýcarsko, Německo a Rakousko pohřbily během let tisíce svých zavražděných Židů, jejichž majetek rozkradli lační měšťané.

Léta Páně 1350

Únor

I.

Třeskutý únorový mráz již několik dní trápil Moravu. Naštěstí hojná nadílka sněhu přikryla krajinu a zmírňovala jeho dopady na vše živé. Ovšem v markraběcí ložnici na hradě Špilberku bylo příjemně. Kachlová kamna pumpovala do místnosti teplo. Bylo nad ránem a muž a žena v měkké posteli s baldachýnem nevnímali nic z okolního světa. Spali v objetí po promilované noci. Dychtivé, něžné a nenasytné noci, takové, jaké bývají noci zamilovaných.

Moravský markrabě Jan Jindřich se probudil, jak se jeho žena Markéta pohnula v jeho náruči. Cítil se slastně. Konečně má svou zemi, konečně má svůj domov a konečně má svoji rodinu. Ještě před pár měsíci by nevěřil, že jednou bude svoji manželku tak milovat.

První nezdařené manželství mu vzalo veškerou naději. Markéta Tyrolská, tak se jmenovala jeho noční můra. On sám jí v duchu neřekl jinak než „tyrolská mrcha“. Neměl ji rád.

Výsměch ve všech evropských kronikách, kde ho škodolibě a šťavnatě představili v roli ubohého impotenta, jako by neznal mezí a zařezával se Janu Jindřichovi do duše jako ta nejostřejší břitva. Nic na tom nezměnilo ani to, že mu Anděla z Erlachu porodila nemanželského syna Jana.

Markrabě si chvíli spící Markétu prohlížel a pak ji políbil na ústa. Chutnala sladce po medovině, kterou se v průběhu noci občerstvili. Pak se k ní znovu přitiskl. Tak dlouho jsem na svůj domov čekal. Jsi jen moje, sladká Markéto.

Bylo časné odpoledne a slunce laskalo Brňany studenými paprsky. Mrzlo, ale slunečný den zvedal náladu. Rybný trh byl prázdný, promrzlí trhovci sbalili své stánky již v poledne. Na náměstí však panoval čilý ruch. Markraběcí dům se již několik měsíců opravoval, aby se mohl stát rezidencí nového markraběcího páru. Právě teď řemeslníci naváželi do domu kachle a další potřeby, aby sestavili nová kamna na vyhřívání pokojů. Zdálo se, že stavební úpravy domu neberou konce.

Barbora Anderlinová vyšla z domu oblečená do šedých vlněných šatů a teplého jehněčího kožíšku. Na hlavě měla vyšívaný vlněný čepec, z něhož jí na záda splývaly blond vlasy nakadeřené do půvabných vlnek. Zvědavě se zastavila ve vratech průjezdu a dívala se na řemeslníky, jak odnášejí věci do protilehlého markraběcího domu. Pak se vydala přes Rybný trh do ulice Brněnské, k Brněnské bráně, kde přímo proti ní bydlel zámečník Konrád. Prošla průjezdem do dvora a vešla do dílny. Nezaklepala, stejně by ji nikdo neslyšel. Z dílny se ozývalo klepání a další zvuky, které dokazovaly, že se tady pracuje s kovem. Zámečnický mistr Konrád a jeho dva tovaryši přestali pracovat, jakmile Barbora vstoupila. Padesátiletý Konrád i oba mladí tovaryši na ni zálibně hleděli.

„Dobrý den,“ řekla Barbora uctivě. „Mistře Konráde, maminka posílá prsten.“

Konrád spokojeně přikývl. „Pojď, panno Barboro, vyřídíme to v mázhauzu.“

Barbora tedy vyšla z dílny následovaná Konrádem. Přešli dvůr a vstoupili do mázhauzu. Konrádova žena Zdislava zvědavě vykoukla z kuchyně. Když uviděla Barboru, usmála se a utřela si ruce od mouky do zástěry.

Oba manželé se postavili ke stolu a Barbora vytáhla z torničky připevněné na koženém pásku u pasu krabičku z tvrdé kůže. Položila ji na stůl. Zdislava ji vzala a otevřela. Uviděla prsten s granátem. Ukázala ho svému muži. Oba se na sebe spokojeně podívali.

„Alžbětě by měl být dobrý,“ řekla Barbora. „Má stejnou velikost jako já. Kdyby ne, ať ho po zásnubách přinese, zmenšíme ho.“

Pak vytáhla z torničky ještě pět grošů. „Vracím část zálohy. Vyšel levněji.“

Konrád potěšeně přikývl. Anderlinovi byli nejslušnější zlatníci v Brně. Nikdy s nimi nebyl problém obchodovat. Ostatně byli i vzdálení příbuzní.

Vtom vešel do mázhauzu syn Janek, pro jehož snoubenku byl prsten určen. Zřejmě se vracel z pochůzek za opravami. Také jemu se prsten líbil, když mu ho matka ukázala.

„A kdy ty se budeš vdávat?“ zeptala se Zdislava Barbory. „Už ti přece bylo sedmnáct, ne?“ Nemyslela to ve zlém, jen vyjádřila svůj údiv, že se její matka ještě o provdání dcery nestará. Alžbětě, se kterou se jejich Janek zasnoubil, bylo právě v únoru patnáct.

„To se musíš, paní Zdislavo, zeptat maminky,“ sklopila Barbora cudně své modré oči. Nic jiného jako poslušná dcera ctihodné matróny ani odpovědět nemohla.

Rozloučila se a vyšla ven. Janek za ní vyběhl.

„Nezlob se na mámu,“ řekl jí. „Je jen zvědavá.“

„Nevadí,“ zasmála se Barbora. „Poslední dobou to slýchám často. Že už mám nejvyšší čas.“

Věděla, že předtím, než mistr zámečník Konrád našel Jankovi jako nevěstu Alžbětu, byl i za její maminkou, jestli by Jankovi nedala právě Barboru. Její matka však nabídku odmítla pro blízké příbuzenství. Museli by si vyžádat dispens a zaplatit ho. Byla to ovšem jen záminka. Zámečníkovi byli sice zámožní, ale matka Maruša Anderlinová chtěla pro svou jedinou dceru ještě lepší život. Vzhlížela k některému z patricijských rodů. Anderlinovi byli spořiví a vzhledem k tomu, že měli jediné dítě, našetřili během let malé jmění. I když zlatník Anderlin zemřel, jeho ženě se podařilo dosáhnout toho, aby podnik nadále prosperoval. I proto měla Maruša sen, že krásou a věnem obdařenou dceru pozvedne mezi patricije.

Markéta Anderlinová, které odmalička neřekl nikdo jinak než Maruša, aby ji odlišili od matky, babičky a žen v otcově příbuzenstvu, které se také jmenovaly Markéta, počítala, kolik jí vynesl uplynulý týden. Byla spokojená. Řemeslu se dařilo. Navíc když se teď opravuje na Rybném trhu palác pro markraběte, zřejmě vzroste i cena jejího domu, když uvidí markraběcí rodině do oken. V hlavě jí však ležela dcera Barbora. Byl nejvyšší čas ji provdat. Ale za koho? Nápadníky z řemeslnických rodin Maruša už několikrát pod nejrůznějšími záminkami odmítla. Zřejmě si to mezi sebou povykládali, takže se už půl roku žádný další neobjevil. Jenže Maruše šlo i o to, aby byl budoucí zeť rozumný a přivedl další zákazníky. I proto si myslela na patricijského synka.

Sedmačtyřicetiletá Maruša byla již pět let vdova. Převzala po svém manželovi zavedenou zlatnickou dílnu a dala se dohromady s o pět let mladším tovaryšem Michalem. Barbora se jí narodila po patnáctiletém manželství a stala se předmětem klepů, že si zlatnice k dítěti zcela jistě pomohla mimo manželské lože. Jak však dítě dorůstalo, bylo jasné, že otcem je přece jen zlatník. Barbora vypadala, jako by mu z oka vypadla. Zdědila jeho vlasy, oči i milou povahu.

Tovaryš Michal byl také spokojený. Nikdy mu sice nebudou říkat mistře, ale měl své jisté. Marušu měl rád a bylo mu s ní dobře. V domě sice všichni věděli, jak to s nimi je, ale nikomu to nevadilo. Oba byli svobodní, a tak nepáchali hřích závažného smilstva, který by musel před městskou radu. Michal byl šikovný zlatník a ona zase uměla jednat s lidmi, a tak měli práce stále dostatek.

Jiskra vyšel z hospody U Veverky. Byl nejvyšší čas. Za pár chvil se zavřou městské brány. Lítostivě sledoval dva bohatší měšťany, kteří ho míjeli. Mířili k hospodě a posléze do ní i vešli. Bohužel, on musel z Brna. Ve váčku mu cinkalo několik parvů, které dnes vyhrál. Neměl dobrý den. Odpoledne v hospodě lelkovalo jen pár chuďasů, z nichž skoro nic nevypadlo. Kdyby se mu dařilo, odnášel by si i několik grošů. Ti dva, co právě k Veverce vešli, by určitě pustili víc. Jiskra ale zásadně neporušoval svá pravidla: musel si zachovat možnost úniku, což zavřené městské brány neumožňovaly.

Hospoda U Veverky stála v ulici České a zahradou sousedila s Židovským pláckem, který ještě patřil do Židovské čtvrti. Stála naproti městským hradbám ve skupině skromných domů, v nichž bydleli chudí měšťané, kteří neplatili městskou daň. Scházely se v ní existence nekalé a v menší míře i spořádaní občané, když si chtěli nerušeně zahrát v kostky. Otevřeno bylo celý den nepřetržitě, ovšem v době nočního klidu bylo nutné, aby hráči příliš nehlučeli. Naštěstí tento zapadlý kout Brna nepatřil právě k výstavní části a rychtář a jeho pomocníci sem chodili jen občas, aby provedli kontrolu, jestli se dodržují pravidla pro hru v kostky, zavedená městskou vyhláškou. Byla to vlastně jediná hospoda, ve které díky její odlehlosti provozování hazardních her město nadstandardně tolerovalo.

Jiskra prošel ulicí Českou až ke dvorci podrychtáře Bernarda a pak zahnul k Židovské bráně. V té chvíli začaly naříkat zvony a přikazovaly zavření městských bran. Sotva bránou vyšel, vrátní ji zavřeli. Ještě kývli Jiskrovi hlavou na pozdrav. Znali jeho pohublou postavu v ošumělých vlněných šatech, které kdysi zažily lepší časy, i jeho koženou hučku, kterou nikdy nesundával s hlavy. Věděli, že je hráč a že nemůže být důvěryhodný, ale vždy přítomný smutek v jeho očích, jaksi nepatřičný u dosud mladého muže, který dříve mohl jistě lámat železo, vzbuzoval sympatie.

Na zimní krajinu na předměstí se snesla tma jako mávnutím kouzelného proutku. Jiskrovu cestu označovala jen sporá světýlka, která se drala z nemnohých škvír zabedněných okenic. Bydlel v dvorci rybáře Jaroslava, jenž se nacházel mezi dvěma lázněmi na slepém rameni řeky Svratky, hned vedle židovského hřbitova. Rybář se o svůj dvorec dobře staral a jeho dvůr, na rozdíl o některých jiných, byl docela čistý, k čemuž přispíval i dostatek vody z blízké řeky. Dokonce měl v oknech kuchyně a síně, kde také spával, sklo, a ne jen zvířecí blány jako většina stavení v podobných dvorcích.

Jiskra šel dnes domů. Potřeboval se vyspat. Dvě předcházející noci hrál v hospodách ve Starém Brně a v osadě svatého Martina a bez milosti oškubal dva měšťany. Vyhrál na nájem na celý měsíc a také ho hned zaplatil a ještě mu zůstalo na živobytí. Rybář Jaroslav byl dobrý bytný, ale jen v případě, že se platilo včas a dopředu. Jinak by ho sám spakoval, ostatně moc toho neměl, a vyhodil by mu jeho saky paky před dům na mráz.

Jiskra vešel do dvorce brankou, která byla ještě otevřená. S Jaroslavem se srazil na dvoře, právě šel branku do dvorce zavřít na petlici. V chlévě měl dvě březí prasnice a ty si chránil jako oko v hlavě. Ostatně jako i svou mladou ženu Kunhutu, kterou pojal za manželku před rokem.

„Jdeš domů?“ zeptal se Jaroslav a v hlase mu vibroval podezřívavý údiv. Jiskra se v noci ve dvorci moc neobjevoval.

„Jdu spát, únavou ani nevidím,“ zívl Jiskra a zamířil přes dvůr ke své cimře.

„Hm…“ broukl Jaroslav a šel zavřít branku na petlici.

Jiskra si všiml, že v místnosti, kde rybářovi spávali, se již svítí. Jak přecházel kolem, uviděl ve světle lampy stojící na stole rybářovu Kunhutu, jak si češe vlasy. Byl to jen letmý pohled, ale Jiskru zasáhl do srdce. Jako by se ocitl v době před časem, kdy měl ještě domov a kdy takto vídal svou ženu Agátu s hřebenem v ruce, než se uložili ke spánku.

Rybář Jaroslav pak zavřel zvenku okenice, počkal, až Jiskra vejde do cimry vedle chléva, a sám vešel do domu. Jiskra bydlel v prosté cimře, v níž nebyla ani pec, ani ohniště, společně s rodinou pacholka Zdeňka. Tomu bylo čtyřicet, měl starou matku, ženu a dvě dcery. On a jeho žena Marie už spali spánkem spravedlivých, či spíše sedřených po celodenní práci. Zdeněk pomáhal rybářovi s hospodářstvím a Marie Kunhutě s domácností. Obě malé dcerky ležely na jednom slamníku společně se svou babičkou Janou. Vyprávěla jim jako obvykle příběh na dobrou noc, nepřestala ani, když Jiskra vešel a natáhl se na svůj slamník. Zabalil se do houně a nechal se hýčkat hlasem staré ženy, jako by byl také malé dítě, a najednou se cítil v bezpečí.

„A tak Kain, protože zabil svého bratra Ábela, nesl na věčné časy znamení bratrovraha. Byl vyhnán a nenašel nikde klidného spočinutí. Stejně tak i Židé ponesou na věčné časy znamení těch, kteří nechali zabít našeho Ježíše Krista. Nikde nenajdou domov.“

Svatý Augustin, vzpomněl si již usínající Jiskra na teologa, který jako první přirovnal Židy a křesťany ke Kainu a Ábelovi.

„A kde měli dřív domov?“ zeptala se jedna z holčiček.

„Daleko, předaleko,“ odpověděla babička Jana po pohádkovém způsobu, ale v hlase jí zazněla nejistota, jako by ani neměla představu, jak daleko by ten jejich domov mohl ležet.

„Jak se tedy dostali až k nám?“ špitla druhá.

„Přišli, a teď už spi!“ zachránila babička Jana svou neznalost.

A Jiskra poslechl a v tu ránu usnul, ani nevěděl jak.

II.

Strážný na hradbách Špilberku ohlásit táhlým troubením, že k hradu přijíždí vznešená návštěva. Další strážný běžel do hradu, aby oznámil markraběti, čí že praporce vlají nad hlavami družiny. Po chvíli branou projel průvod patnácti po zuby ozbrojených jezdců. Vlajkonoš v čele nesl zástavu s erbem olomouckého biskupa. Jeho příslušnost k levobočným Přemyslovcům naznačovaly zemské barvy. Polovina erbu byla červená a druhá stříbřitá. Přes tyto barvy byly položeny zlaté volské rohy připomínající půlměsíc, jejichž špičky končily v horních rozích erbu. Na vrcholku erbu se skvěla jako klenot biskupská berla. Jan Volek byl nemanželský syn Václava II., tedy nevlastní bratr Elišky Přemyslovny, matky markraběte Jana Jindřicha a krále Karla. Markrabě i král svého strýce ctili, byl spojnicí mezi přemyslovskou minulostí a lucemburskou přítomností. Král Karel se na svou matku nepamatoval a Jan Jindřich jen matně. Ani by nespočítali, kolik večerů po jejich příchodu do Českého království po letech strávených na cizích dvorech jim Jan Volek vyprávěl o jejich matce, která u něho našla poslední útočiště. V třiceti osmi letech podlehla souchotinám v jeho domě na Vyšehradě. Přežila všech devět svých vlastních sourozenců a porodila sedm dětí. S manželem Janem Lucemburským se odcizili již před lety. Umírala v osamění, oči jí zatlačil její věrný nevlastní bratr.

Markrabě Jan Jindřich vyšel na nádvoří, aby přivítal svého strýce, olomouckého biskupa Jana Volka. V duchu se divil, co biskupa do Brna přivádí. Naposledy se viděli před pár týdny na jeho svatbě a nezdálo se, že by měl biskup něco na srdci.

„Vítej na Špilberku, strýčku,“ podal si s ním ruku, pevně ji stiskl a objali se.

Zachmuřená biskupova tvář nevěstila nic dobrého. „Musím s tebou nutně mluvit, Jane,“ řekl vážně. „O samotě a hned!“

Markrabě se trochu znepokojeně ošil. Okamžitě strýce vedl do svých komnat. To vypadalo zle, když Jan Volek nechtěl nejdřív ani pozdravit markraběnku Markétu. Za biskupem spěchal jeho mladý písař s brašnou křížem přes prsa. Vešli do markraběcí pracovny a sluha za nimi zavřel dveře. Když osaměli, písař sundal brašnu a položil ji na stůl. Pak s úklonou odešel.

„Tak o co jde, strýčku?“

Biskup Jan Volek otevřel brašnu a vytáhl z ní svinutý pergamen. Markrabě poznal papežskou pečeť přivěšenou na listině. Nechápal, co může mít společné papež s Brnem, že to biskupa přinutilo přijet tak náhle.

Biskup podal markraběti listinu. „Čti!“

Markrabě se začetl do latinského textu a na tváři se mu usadil výraz překvapené nelibosti.

„Zatraceně,“ řekl a posadil se na židli s listinou spadlou do klína. „Co mám dělat?“

„Poslat Markétu pryč. Nic jiného ti neporadím. Ovšem pokud nechceš mít problém s papežem. To by se nehodilo ani tvému bratru Karlovi.“

„A kam?“ zeptal se markrabě bezradně.

„Mám jeden návrh,“ pokrčil biskup rameny. „Myslím, že bude pro tebe přijatelný.“

„Jaký?“

„Klášter v Pustiměři,“ navrhl biskup. „Je to dvě hodiny koňmo, můžeš tam za ní jezdit, jak se ti zlíbí.“

„Nebude mít papež námitky, že je tak blízko?“

„Avignon je daleko,“ zasmál se biskup. „Abych pravdu řekl, papež ani neví, kde Morava leží, natožpak aby měl ponětí o nějakých vzdálenostech mezi městy.“

„Dobře,“ rozhodl se po chvíli markrabě. „Připravím ji na to. Řekněme… tak za týden ji do kláštera přivezu.“

„Souhlasím,“ přikývl biskup. „Hned papeži pošlu list, že markraběnka je již v klášteře.“

„Dobře, strýčku, a zařiď prosím i to druhé, aby se ke mně mohla Markéta co nejdříve vrátit. Je mi jedno, kolik ten dispens bude stát.“

„Spolehni se, synovče,“ ubezpečil ho biskup.

„A děkuji ti, strýčku, za tu Pustiměř.“

Pustiměřský benediktinský klášter založil společně s tehdy ještě markrabětem Karlem před deseti lety právě Jan Volek k uctění památky své nevlastí sestry Elišky Přemyslovny. První abatyší se stala Alžběta, levobočná dcera krále Václava III. a Volkova neteř. Ta před třemi lety zemřela a novou abatyší byla jmenována Anežka, schopná žena, která klášter vedla k rozkvětu.

Klášter byl pohodlný a benediktinská řehole nebyla příliš přísná, takže se hodil i pro dočasný pobyt markraběnky, nenavyklé na řeholní život.

„Abatyše o tom už ví,“ řekl ještě Jan Volek. „V březnu pojedu do Branibor k markraběti Ludvíkovi pro říšské korunovační klenoty,“ přešel biskup ke státním záležitostem. „Rozhodl se, že je předá tvému bratru Karlovi.“

„Opravdu?“ potěšil se Jan Jindřich. Karel, král český, byl také králem německým, a tedy měl na držení říšských korunovačních klenotů nárok.

„Povedu poselství a budu mít na starosti jejich bezpečný převoz. Ještě nevím, kolik mužů se mnou pojede, ale málo jich nebude. A považuj tuto informaci za tajnou. Bude lepší, když o tom převozu bude vědět co nejméně lidí.“

Markrabě přikývl, že je to samozřejmé. Po zuby ozbrojený průvod by zdolala jen stejně velká, ne-li větší armáda, ale čert nikdy nespí.

„Král chce říšské korunovační klenoty vystavit o Velikonocích na hradě, aby se na ně mohli podívat všichni lidé, kteří o to budou mít zájem. Je to jeho dárek svému lidu k největším křesťanským svátkům.“

Markrabě neodpověděl, ale bylo jasné, že o něčem přemýšlí.

„Stalo se něco?“ podíval se na něho strýc.

„Je to dobrý nápad s tím dárkem k Velikonocům,“ odpověděl markrabě. „Já budu v Brně prožívat první Velikonoce, a tak bych mohl Brňanům také nabídnout něco zajímavého.“

„A co pašijové hry na trhu?“ nadhodil biskup Jan.

Markrabě se na něho překvapeně podíval.

„Nemyslím takové ty taškařice, jaké se poslední dobou předvádějí v Praze,“ dodal biskup trochu znechuceně. „Říkají tomu, tuším, Mastičkář a polévají tam Židovi zadek výkaly. Myslím hru Tři Marie.“

„Ale kdo mi zaručí, že tam herci nevnesou nějaké nepřístojnosti?“ váhal markrabě. „Chci, aby hra byla důstojná, i když se bude hrát na trhu.“

„Pošlu ti kejklíře, kteří pašijovou hru Tři Marie hráli loni v Olomouci. U těch ručím za to, že hra bude důstojná.“

„Dobře, strýčku,“ přikývl markrabě. „A jak se má Karel? A co malý Václav a královna Anna?“

Naposledy svého bratra a švagrovou viděl v lednu, kdy se jim narodil syn Václav. První mužský dědic Českého království. Křtiny byly velkolepé.

„Vše je v nejlepším pořádku,“ odpověděl biskup. „Mluvil jsem s králem před týdnem.“

„Co říká na dispens?“ zeptal se Jan Jindřich. Bylo mu jasné, že strýček biskup zpravil o dispensi i krále.

Biskup pokrčil rameny. „Ještě nevím. Posla jsem vyslal včera, když jsem dispens dostal. Odpověď mě bude čekat při návratu.“

Markrabě přikývl. Věděl, že král Karel udělá všechno pro to, aby jeho sňatek s Markétou platil. Měl zájem připoutat Markétina otce Mikuláše II. Opavského ještě více k České koruně a využít jeho dobré vztahy se slezskými knížaty.

„Papež mohl přece vydat dispens k povolení našeho sňatku dodatečně,“ neodpustil si Jan Jindřich komentovat papežovo rozhodnutí. „Celá ta šaráda je zbytečná!“

Biskup Jan Volek si povzdechl. Dvorské intriky v Avignonu rád neměl, ale tady byla chyba zjevně na straně Lucemburků.

„Na to jste neměli zapomenout, milý markrabě,“ pokáral ho mírným hlasem. „Žádost o dispens je nutnost, to přece dobře víš. Papež nemá rád, když se jeho stolec obchází, i když je to jen nedopatřením.“

„A je obklopen mnoha lidmi, kteří mu rádi připomenou, jak se to se spřízněností novomanželů má,“ řekl markrabě ironicky.

„Je to jejich práce,“ pokrčil biskup rameny. „Pořádek je pořádek. Ačkoliv máš pravdu. Mohl jen upozornit a vydat dispens po žádosti, kterou bys teď poslal, aniž by musela Markéta opustit Brno.“

„Tak co je v tom?“ chtěl vědět markrabě.

„Vztah mezi papežem a králem Karlem už není tak vřelý jako před lety,“ pousmál se biskup Jan.

Papež Kliment VI. usedl na papežský stolec před osmi lety a právě on se zasloužil o povýšení pražského biskupství na arcibiskupství dva roky nato. Znal krále Karla velmi dobře, protože byl před lety učitelem jeho samotného i jeho první ženy Blanky z Valois, když byli ještě dětmi.

„Karel už není to povolné dítě, má vlastní rozum a cíle, což se papežovi moc nelíbí,“ dodal biskup. „Ale nesuď, synu, abys nebyl souzen.“

Markrabě si myslel své, ale nedal to najevo. Měl strýčka rád a nechtěl mu přidělávat starosti tím, že má kacířské myšlenky. Všichni totiž věděli, že papež Kliment VI. vystupuje spíše jako světský kníže, který se nezříká žádných radostí života. Byl vzdělaný a miloval umění a učené polemiky, rozšiřoval avignonskou papežskou rezidenci a umělecké sbírky, jen duchovnost mu byla vzdálenější než vrcholky Alp.

„Trpělivost přináší růže,“ usmál se biskup Jan, jako by věděl, co jeho synovci chodí po mysli.

„Jak se ti daří budovat dvorskou kancelář a dvůr?“

„Jde to pomalu,“ přiznal Jan Jindřich. „Nechci nic uspěchat. Chci mít kolem sebe lidi, kterým můžu věřit. Samozřejmě dám přednost například Kravařům.“

„S Pernštejny počítáš?“ nadhodil biskup Jan. Rod Pernštejnů byl velmi početný a dělil se do několika větví. „Pánové z Kamene, Aueršperku, Jakubova… To všechno je jeden rod a drží při sobě. A bylo by dobré, kdyby drželi i při tobě.“

„Můžu dát funkce jen několika z nich,“ odpověděl Jan Jindřich s povzdechem. „Které by se pro ně hodily?“

„To nechám na tobě,“ pokrčil biskup Jan rameny.

„Tak mi aspoň poraď, strýčku, kterého Pernštejna si pustit nejblíž?“

„Jimrama z Pernštejna,“ odpověděl biskup Jan po chvilce váhání. „Je zodpovědný a má v rodě velké slovo. Když bude spokojený, ostatní Pernštejny srovná.“

„Budiž,“ přikývl markrabě. „Napíšu Jimramu z Pernštejna, ať se dostaví k audienci. Do té doby něco vymyslím. Až bude dvůr v chodu, jistě přijmu i další pernštejnské pány.“

„Určitě budeš s jejich službami spokojený,“ řekl biskup Jan. „Jsou výborní rytíři a v boji se jim málokdo vyrovná.“

„Doufejme, že v zemi bude klid,“ odpověděl markrabě. „Pokud chci, aby Morava bohatla, musím mít hlavně dobré a loajální úředníky.“

Jiskra se dnes vzbudil pozdě. V místnosti byl sám. Měl hlad. Kdyby chtěl, mohl jídávat s rodinou rybáře Jaroslava, stejně jako rodina pacholka Zdeňka. Ovšem musel by připlatit a to by se mu nevyplatilo. Spoustu večerů, nocí a rán netrávil v dvorci, takže by jídlo propadlo. Teď tedy vstal a vyšel ven. Opláchl si obličej ve džberu s ledovou vodou, již potaženou zmrzlým křehkým škraloupem, kterou měl Zdeněk nachystanou pro napojení zvířat. Štípala jako čert, ale Jiskru dokonale probrala. Na hnědé vlasy, nakrátko ostříhané, si nasadil svou nezbytnou hučku a pak beze slova vyšel z dvorce a zamířil k Židovské bráně.

Prošel městem až do Běhounské čtvrti. Jeho cílem pro dnešek byla hospoda U Zlaté lilie. Patřila k těm počestnějším, kde mohl vyhrát dobré peníze. Bylo krátce před polednem a v hospodě se nacházelo pár trhovců, kteří již prodali své zboží a na cestu domů se chtěli posilnit. A právě ti Jiskru zajímali. Posadil se k volnému stolu, objednal si pivo a kus masa s chlebem u kypré Julie. Nevídala ho tu ráda, vypadal příliš odrbaně na slušného člověka, ale nikdy ho nevyhnala. Někteří hosté měli o hru v kostky zájem a ona věděla, že s Jiskrou nebývají potíže.

Jiskra jedl a sledoval hosty. Všiml si jednoho, kterého tipoval na hráče. Vytáhl z torničky kalíšek s třemi kostkami a se zahrkáním ho postavil na stůl. Jeden z trhovců se na ten zvuk chytil, i když to nebyl ten, u kterého to Jiskra předpokládal. Šlachovitý mužíček zvedl hlavu a točil ji po tom lákavém zvuku. Jiskra mu vyšel vstříc. Strčil do pohárku, až se převrhl a kostky se z něho vysypaly. Mužíčkovi se oči horečnatě zaleskly a chtivě hltaly tři červené kostky s černými puntíky. Vypadaly jako obrovité berušky lezoucí po stole.

Mužíček vstal od svého stolu, u něhož seděl s dalším trhovcem. Ten ho znepokojeně chytil za ruku.

„Ne, Tomáši!“

Tomáše se však už zmocnil trans a neviděl, neslyšel nic jiného než obraz a posléze hrkavý zvuk tří berušek narážejících na stěnu pohárku, když je Jiskra hodil dovnitř. Mužíček se přesunul i s korbelem piva k Jiskrovi.

„Zahrajeme si?“ zeptal se Tomáš Jiskry a posadil se k jeho stolu.

„Vyzýváš mě?“ zeptal se Jiskra jakoby bez zájmu.

„Vyzývám,“ plácl dlaní do stolu Tomáš.

„Znáš pravidla? Kterou verzi chceš? Moravskou, českou, německou nebo vlašskou?“

„Asi tu naši, moravskou,“ řekl mužík nejistě. „Tři jedničky vyhrávají.“

Jiskra přikývl, i když to byla verze vlašská.

„Začneš?“ podal kalíšek Tomášovi.

Ten ho lačně vzal a kostky v něm míchal se slastným výrazem v očích, jako by v rukou držel překrásnou ženu nebo tu nejlahodnější laskominu. Pak kalíšek převrátil a položil dnem vzhůru na stůl. Odkryl kostky a dychtivě se na ně díval. Postupka 4, 5, 6. Spokojeně se usmál. Zato Jiskra mrzutě svraštil obočí. Bylo málo pravděpodobné, že tuto hru vyhraje. Hodil. 1, 3, 4. Tomáš se šťastně zasmál.

„Kolik za jeden hod?“ zeptal se Jiskra otráveně.

„Kolik máš?“ díval se Tomáš pochybovačně na jeho šaty. Nepsané pravidlo znělo, že člověk nesmí prohrát víc, než stojí jeho šaty. Městská rada se tak snažila zabránit tomu, aby nezodpovědní muži ožebračovali své rodiny. Jinak by mohl být takový muž popotahovaný městskou radou za hazard. A Jiskrovy šaty o malé movitosti svého majitele vypovídaly dostatečně. Zato šaty Tomáše byly mnohonásobně dražší. Nebyly sice z nejkvalitnější látky, ale byly nové a čisté.

„Mám pár grošů,“ mávl Jiskra neurčitě rukou.

„Tak jeden hod – jeden groš,“ navrhl Tomáš.

Jiskra váhavě přikývl a vytáhl z hubeného váčku u pasu groš, položil ho na stůl a jedním prstem ho posunul k Tomášovi. Ten vnímal zvuk mince sunoucí se po stole jako nebeský chór. Pak vzal kalíšek a třepal s ním hodnou chvíli, jako by se nemohl chrastění kostek nabažit. Hodil 5, 5, 6. Spokojeně přivřel oči. Součet 16.

Jiskra protřepal kostky a vrhl. 1, 3, 6. Součet 10. Další groš se přestěhoval z Jiskrova váčku na stůl před Tomáše.

Ten hodil znovu. 2, 3, 5. Součet 10.

Nyní byl na řadě Jiskra. Hodil 1, 5, 5. Součet 11. Jeden groš se vrátil k němu.

„Tomáši, pojď domů,“ řekl mu jeho kamarád od vedlejšího stolu.

„Počkej, jen pár hodů,“ mávl po něm Tomáš rukou jako po obtížném ovádovi.

Jeho kamarád pokračoval mlčky v jídle, ale na tváři mu bylo vidět, že ho sužují obavy.

Tomáš pak vyhrál ve třech následujících hodech tři groše. To už bylo celkem pět grošů, které od Jiskry získal. Dostával se do varu. Jenže po následujících deseti hrách měl Jiskra na své straně sedm grošů, tedy i dva Tomášovy. A v dalších hrách ho obehrál o další tři groše.

„Tomáši, prohrál jsi pět grošů!“ zanaříkal najednou jeho kamarád. „To jsi dnes vydělal. Pamatuj na ženu a děti. Čekají na peníze i na tebe. Co jim řekneš? A máš splácet dluh naší paní. Ta čekat nebude!“

Ta slova s Jiskrou trhla, ale Tomášovi bylo jedno, co mu jeho druh říká. Chtěl hrát. „Ještě pár her a vyhraju to zpátky.“ A opravdu. V následujících hrách vyhrál zpět dva groše.

Kamarád vstal, stoupl si za Tomáše a pozoroval, jak Jiskra třepe kalíškem, aby kostky dobře promíchal. Vtom k němu Jiskra vzhlédl, protože měl pocit, že ho ten muž provrtává očima. Jiskra byl falešný hráč a měnil kostky. Pokud by ten muž prohlédl jeho fígle a nahlásil by to rychtáři, Jiskra by se se zlou potázal. Za falešnou hru byly přísné tresty. Muž sice pozorně sledoval Jiskrovy ruce, zřejmě nebyl tak důvěřivý jako Tomáš, ale jakmile si všiml jeho tmavě modrých očí, přestal být pozorný a udiveně si Jiskru prohlížel. Jiskra oči okamžitě sklopil. Ještě chvíli hrkal kostkami v kalíšku, ale už jimi nehodil. Sbalil kalíšek i s kostkami do torničky. „Končím.“

„Ne!“ vyhrkl Tomáš. „Teď když vyhrávám?“

„Ne, musím. I na mě čeká žena,“ vymýšlel si Jiskra.

Hostinská Julie ho sjela uznalým pohledem. Myslela si, že nechce trhovce oškubat o celý jeho výdělek. Ovšem Jiskra byl dalek toho, brát ohled na trhovce. Znepokojil ho ten zkoumavý pohled jeho kamaráda. Nepamatoval si, že by toho muže kdy viděl, ale zdálo se, že muž něco větří, jako by vzpomínal, kde podobné oči viděl.

„Tak, pánové, konec!“ pomohla Julie Jiskrovi ukončit hru. „Prý se tu dnes hodlá zastavit rychtář. Nechci, aby viděl, že se tu hraje v kostky už v poledne.“

Tomáš mrzutě vstal a aspoň pohledem se rozloučil s třemi groši, které skončily v Jiskrově váčku. Oba trhovci pak zaplatili a odešli z hospody. Jiskra dopil své pivo a také zaplatil.

„Co ty jsi za hráče, Jiskro?“ zadívala se na něho Julie. „Tolikrát jsi tady oškubal trhovce o poslední groš. Proč jsi tohohle dnes ušetřil?“

„Neušetřil,“ odpověděl. „Ty jeho šaty stály tři groše. Jinak bych přece porušil pravidla hry.“

„Já bych je ohodnotila na víc,“ pokrčila rameny a postavila před něho ještě jeden korbel. „To máš ode mě. Ale už sem nechoď, Jiskro.“

„Děkuju, ale pivo už nechci. Musím mít jasnou hlavu.“

Vstal a vyšel ven z hospody. Zamířil k Měnínské čtvrti do hospody U Veverky. Maně se však ohlížel, jako by ho stále pronásledoval ten zkoumavý pohled neznámého trhovce.

Markraběnka Markéta Opavská seděla u stolu v síni s kachlovými kamny a jedla křížaly. Společnost jí dělala Agnes z Hvězdlic, mladičká vdova po Matouši z Moutnice. Byla jednou z mála dam markraběnčina fraucimoru, kterou si markraběnka přivedla z Opavy. Další dámy vybrané do fraucimoru pocházely převážně z moravských vážených rodů a postupně přijížděly na Špilberk do služby. Budováním fraucimoru byla pověřena hofmistryně paní Karena, ctihodná matróna, příbuzná nebohé královny vdovy Rejčky.

Do místnosti vešel markrabě Jan Jindřich. Agnes z Hvězdlic se postavila a uklonila se mu. Zato markraběnka vyskočila a hrnula se k markraběti, snad aby ho políbila. Bylo zřejmé, že je zamilovaná. Něco v jeho tváři ji však zarazilo. Zastavila se krok před ním.

„Co se stalo, Jane?“ zeptala se úzkostně.

„Mám špatné zprávy, Markéto,“ odpověděl vážně.

Agnes z Hvězdlic vykročila ke dveřím, aby nechala manžele o samotě.

„Zůstaň, paní Agnes,“ řekl markrabě. „Týká se to i tebe.“

Zastavila se a udiveně se podívala na markraběnku.

„Posaďte se,“ ukázal jim ke stolu a počkal, až se obě ženy posadí. Teprve pak si sedl k nim.

„Neděs mě,“ špitla markraběnka.

„Markéto, je tady strýc, biskup Jan Volek. Papež mu poslal list, v němž naše manželství dává do klatby.“

Markéta okamžitě pochopila, o co se jedná. „Dispens?“

Markrabě přikývl. „Pověřil jsem strýce Volka, aby se o to ihned postaral. Ale do té doby, než se dispens vyřídí…“

„Co?“ hlesla, tušíc nějakou nepříjemnost.

„Musíš z Brna odjet.“

„Kam?“ zděsila se.

„Do pustiměřského kláštera.“

Markéta si trochu oddechla. „To není tak daleko.“

„A je pohodlný,“ dodala Agnes. „Znám ho. Je v něm moje teta.“

„Pojedeš s markraběnkou,“ řekl markrabě. „Bude to nanejvýš na pár měsíců,“ chlácholil je.

„Kdy mám odjet?“ zeptala se markraběnka smutně.

„Za týden,“ řekl markrabě a v očích mu blýskaly přísliby, co všechno za ten týden ještě stihnou, až Markéta stydlivě sklopila oči a i Agnes z Hvězdlic se zapýřila. Ona sama nikdy nic podobného ve svém kratičkém manželství nepoznala. Matouš se choval hůř než sedlák, jeho hrubiánství bylo po Moravě pověstné.

„Strýc u nás dnes přespí,“ informoval Jan Jindřich svou ženu. „Uspořádám na jeho počest slavnostní večeři. Paní Karena již všechno připravuje.“

„Aspoň se dozvíme novinky,“ téměř zatleskala markraběnka Markéta. „Třeba mluvil i s mým otcem.“

„To se ho musíš zeptat sama,“ usmál se markrabě, rád, že Markéta přijde na jiné myšlenky a nebude se trápit nadcházejícím odloučením. Markétin otec, kníže Mikuláš II. Opavský, byl s biskupem v dobrých vztazích, jakožto také Přemyslovec z levobočné linie, a jejich sídelní města od sebe ležela necelého půldne cesty koňmo.

Hester, schovanka brněnského rabína Izáka, vyšla z rabínova dvorce, prošla kolem synagogy a vydala se na sever ulicí Židovskou. V ruce držela proutěný košík. Opustila Židovskou čtvrť a kolem nárožního domu měšťana Jana Eberharda se dostala na Horní trh. Prošla ulicí Za Radnicí a dostala se na Rybný trh. Vešla do domu zlatnice Maruši Anderlinové.

Hester měla husté kaštanové vlasy, které na slunci házívaly zlatavé odlesky, sametovou pleť a v drobném obličeji velké černé oči. Bylo jí osmnáct a téměř rok byla zasnoubená mladým Ascherem, Izákovým synem. Ten zatím dlel na studiích ve Vídni. Byla mu předpovídána skvělá budoucnost. Již teď patřil k nejvzdělanějším Židům v Českém království. Že si dlouho nebude muset hledat své první místo, bylo již teď jasné. Židovské obce v království, v Rakousku, ba i v říši měly o mladého učence zájem. Však již minule, když byl v Brně doma na návštěvě, Hester naznačil, že se budou brzy brát.

Hester brala sňatek jako samozřejmou věc. O deset let staršího Aschera měla ráda, ovšem její láska k němu byla spíše sesterská. Přes své mládí a nezkušenost to věděla. Měla před očima manželství svých rodičů, kteří se milovali tak, až to bylo i jejich okolí divné, že se dva lidé mohou tolik let stále zbožňovat. Někdy si bezbožně říkala, že je to dobře, že zemřeli oba ve stejný den, aniž by tušili o smrti toho druhého. Byla jejich nejmladší dcera a všech pět jejích sourozenců již bylo ve svazku manželském, když rodiče zemřeli. Hester byla právě u babičky v Brně, to jí bylo šest let, když proběhl ten hrozný pogrom v roce 1338 v Třebíči. Její otec byl židovský mistr a na jejich dům zaútočil dav jako první. Nikdo nepřežil. Matka zemřela v domě rabína, kde byla právě na návštěvě u jeho ženy. Hester zůstala u babičky, a když ta po pěti letech zemřela, vzal si ji k sobě Izák. Babička ji zabezpečila několika výnosnými směnkami, které měla na tři domy v Brně. Hester patřil i dům po babičce. Ten Izák zatím pronajímal Židům, kteří se do Brna stěhovali před pogromy v říši. Bylo to takové první útočiště, dokud se nerozmysleli, jestli v Brně zůstanou, nebo půjdou dál. Teď si dům pronajímalo několik rodin, které unikly pogromu ve Vratislavi. Hester tušila, jak vypadá velká láska, ovšem ze svého okolí také věděla, že jen málo lidí ji pozná. Neřešila, že ji zřejmě nepotká. Ascher byl hezký muž. Byl inteligentní a laskavý, tak co víc by si mohla přát. Jen tedy čekala, až dozraje čas a ona se stane jeho ženou. Když se na ně usměje štěstí, že budou moci zůstat v Brně, nastěhují se do babiččina domu a budou se připravovat na den, kdy Ascher převezme rabinát po svém otci. Docela se na tu dobu těšila, až se stane vlastní paní a bude se starat o dům a rodinu. Zatím však měla dostatek volnosti a využívala ji ke své zábavě. Jednou z radostí jejího života bylo přátelství s Barborou Anderlinovou. Její matka Maruša byla rozumná žena a nebránila děvčatům, aby se stýkala. Uvědomovala si, že Hester má na Barboru dobrý vliv. Je chytrá, pracovitá a jednou bude ženou rabína. Takové známosti nejsou k zahození. Rabín měl přístup k markraběti a ke králi, kteří jim slyšení neodepřou, už jen z toho důvodu, že z nich mají dobrý příjem. Někteří měšťané nad Židy ohrnovali nos, ovšem mnohdy ani nerozeznali Žida od křesťana. Židé sice měli nařízeno nosit žluté značky na oděvu, pokud na sobě neměli typický židovský oděv, ale nikdo to nekontroloval a za nedodržení tohoto nařízení nebyl ani žádný trest. A tak se mnohdy stávalo, že křesťanovi padla do oka sličná svobodná Židovka oblečená podle městské módy a pak byl pohoršen, že ho tak napálila vlastní žádostivost. A ještě horší bylo, když se nechal zlákat k milostným hrátkám od židovské nevěstky, to pak si dokonce mnohý muž stěžoval u městské rady, že platil nekřesťanské hampejznici a že ho uvedla v omyl svými vnadami. Ovšem prodejné ženy židovské se hájily tím, že ony žlutý šlojíř měly. Že ho mají i křesťanské nevěstky, byla jiná věc.

V mázhauzu Hester zastihla paní Marušu, jak počítá objednávky na šperky, které byly napsány Barbořiným písmem na maličkých kouscích pergamenu.

„Paní Marušo, je Barbora doma?“ zeptala se uctivě.

„Ne, roznáší zboží,“ usmála se Maruša. „Ale když už jsi tady, můžeš mi něco napsat?“

Hester přikývla. Věděla, že paní Maruša umí lámavě číst a dobře počítat, ale psát se nikdy nenaučila. To za ni obstarávala Barbora.

„Zapiš mi prosím tyto objednávky na list,“ podala jí volný pergamen, kalamář a ostře seříznutý brk.

Hester sepsala objednávky a pochopila, že za tyto šperky už dostala paní Maruša zaplaceno. Do účtů se zapisovaly jen takové položky, které svým majitelům již přinesly užitek. Pokud se objednávka nerealizovala konečným prodejem, který by vynesl peníze, jako by se ani neuskutečnila a do účtů, z nichž pak řemeslník počítal daně, se nezanášela.

Dvě objednávky na malých pergamenech odložila paní Maruša stranou.

„Tyhle ne?“ zeptala se Hester.

Maruša zavrtěla hlavou. „Ještě jsem za ně nedostala zaplaceno.“

„Kdy Barbora přijde?“ chtěla vědět Hester.

„Každou chvíli by tu měla být.“

„Nemůžu na ni dlouho čekat. Jdu k Apoleně do lesa. Teta Lya už nemá své byliny. Myslela jsem, že půjde se mnou,“ řekla Hester trochu zklamaně. „Kam šla?“

„Nesla prsten kloboučníkovi Ditmarovi. Ten bydlí za herburským klášterem v ulici Široké. A náušnice jehlaři Ditlinovi.“

„Vím, kde bydlí,“ přikývla Hester. „Na Koňském trhu. Půjdu jí naproti, třeba se potkáme.“

„Ať přijde ještě domů, taky bych něco po Apoleně chtěla,“ řekla Maruša a trochu se zapýřila, i když Hester nemohla vědět, co po kořenářce Apoleně chce.

„Dobře, řeknu jí, ať se zastaví předtím doma.“

Koňský trh ležel rovněž za herburským klášterem. Ulice Široká lemovala zahradu kláštera ze severu, kdežto Koňský trh ležel mezi hradbami a domy, které byly postaveny na východě klášterní zahrady. Oba řemeslníci nebydleli od sebe daleko, ale Barbora měla několik možností, kudy se domů vrátit. Hester si řekla, že zkusí štěstí a půjde ulicí Zámečnickou na Dolní trh a tam se chvíli zdrží. Pokud Barboru neuvidí, vrátí se po ulici Sedlářské domů do Židovské čtvrti a za Apolenou s ní půjde jejich Zlata.

Na Dolním trhu bylo živo. Lidé nakupovali chleba a maso a handrkovali se s řezníky a pekaři o cenu. Každý parvus, který usmlouvali, byl dobrý. Řezníci a pekaři nadsazovali ceny hlavně v době, kdy se v Brně nekonaly výroční trhy. Ty trvaly celkem deset týdnů v roce a přinášeli do Brna konkurenci v podobě lepší kvality a nižší ceny. Jejich účastníci byli totiž osvobozeni od všech poplatků. Brňané, vědomí si toho, že v době volných trhů se zlepšuje i kvalita produktů brněnských řemeslníků, pak celou dobu volali po tom, aby se svobodné trhy bez poplatků mohly konat daleko častěji, třeba jeden den v týdnu. Brněnští řemeslníci se tomu přirozeně bránili, protože by přišli o část výdělku a museli by produkovat trvale kvalitnější výrobky. A tak se někdy obě strany častovaly nepěknými slovy a gesty, dokud nezasáhl biřic, který měl na starosti klidný průběh trhu. To pak obě strany ztichly a dělaly, že ani nepromluvily.

Tak i teď byla Hester svědkyní rozmíšky mezi nespokojeným zákazníkem a pekařem. Nevšímala si toho však. Nesměla ani pohnout brvou, protože věděla, že by na sebe mohla přivolat hněv obou. Přestože měla na sobě dívčí šaty, podle nichž se nedalo odhadnout, že je Židovka, a nepoznali by to ani podle jejího vzhledu, mohli ji oba muži znát. Ona je také znala od vidění. A v poslední době bylo Brno poněkud rozjitřené po přestálém moru a po podzimní synodě pražského arcibiskupa Arnošta z Pardubic, který označil Židy za původce všeho zla, tedy i moru.

Prošla se sklopenýma očima kolem obou nespokojenců, aby si na ni náhodou nevylili svůj vztek. Od Vánoc se již několikrát stalo, že rozvášnění jedinci nezvládli své emoce, jež vyprovokoval jejich křesťanský soused, a zpohlavkovali židovské výrostky, kteří se k tomu náhodou nešťastně přichomýtli.

Barboru uviděla vzápětí. Procházela kolem pranýře na severu tržiště. Hester si za ní pospíšila.

„Barboro,“ zavolala ni.

Barbora se zastavila, a když uviděla, kdo na ni volal, usmála se. Počkala, až k ní Hester přijde. Byl na ně na obě pěkný pohled. Dvě mladé hezké dívky s upřímným výrazem ve tvářích. Jedna jako slunce a druhá jako luna. Nikdo neznalý by ani nepomyslel na to, že je od sebe dělí víra, kterou vyznávají, ačkoliv je nerozděluje.

„Pojď se mnou k Apoleně,“ požádala Hester Barboru. „Potřebujeme pár bylin. Doma máme jen malou zásobu a několik dětí v naší čtvrti je nastuzených. Tvoje maminka také po Apoleně něco chce.“

„Dobře,“ přikývla Barbora. „Zastavím se doma a vezmu si košík.“

Obě dívky právě vcházely do ulice Zámečnické, když dva jezdci, bohatý patricij Jakub Alram a jeho sluha, vyjeli z domu Jakuba Alrama na Dolním trhu, který stál právě na rohu ulice Zámečnické, a vydali se k Brněnské bráně. Za ní se dali na jih a objížděli město po silnici podél hradeb. Po levé ruce měli kopec Puhlík s osadou chudiny a s domky nevěstek nad ní, po pravé ruce měli Svratecký náhon, na němž se nacházelo množství nejrůznějších staveb, lázní, jatek, mlýnů. Když se dostali na úroveň Židovské brány na jihozápadě města, objevil se jim po pravé ruce židovský hřbitov a za ním židovské lázně. Vjeli na Brněnskou silnici a pak zahnuli k jihu na Pivovarnický most přes Svratecký náhon. Za ním se dali na západ k předměstské osadě Dornych. Jakubu Alramovi zde patřil mlýn a dvůr. Zvláště mlýn byl velmi výnosné zboží. Měl cenu 310 hřiven a Jakub Alram byl velmi spokojen i s prací mlynáře Maňka, který již dlouhá léta mlýn spravoval.

Jezdci vjeli do dvora mlýna a seskočili z koní. Na dvoře se ihned objevil plavovlasý čeledín Konrád, aby oba koně odvedl do stáje.

„To není třeba, Konráde,“ řekl Jakub Alram. „Nezdržíme se. Hned se vracíme.“

Konrád tedy přikývl, odvedl koně ke stěně stáje a přivázal je železným kroužkům přibitým na stěně.

Mlýn nemlel. Ovšem v mlýnici bylo živo. Dva pomocníci mlynáře čistili celé zařízení mlýnice a smáli se.

Jakub Alram a jeho sluha zamířili k mlynářově světnici, ale než mohli vejít, objevil se ve dveřích mlynář Maněk a zabránil jim tělem ve vstupu.

„Dobrý den, pane Jakube,“ řekl uctivě. „Nemohu tě pustit dovnitř. Moje žena bude rodit. Bába teď vyhodila i mě.“

Jakub se usmál: „Ať to dobře dopadne.“

„Je to už páté dítě, neměl by to být problém,“ řekl mlynář Maněk a pověrčivě překřížil prsty. Pak podal Jakubovi kožený váček. „Peníze a účty. Všechno sedí do posledního parvu.“

„Věřím ti, Maňku,“ řekl Jakub a plácl ho přátelsky po zádech. „Spočítám to vedle u Bořka, ten bude svědek. Máš s mlýnem nějaký problém?“ Ještě nikdy se nestalo, že by ho mlynář ošidil, ale jistota je jistota.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Maněk. „Všechno jede jako na drátku.“

„To jsem rád,“ řekl Jakub.

Potom Jakub Alram a jeho sluha vzali své koně za ohlávku a odvedli je ze dvora. Ani na ně nenasedli. Mířili do vedlejšího statku. Tam zastihli správce Bořka, jak s čeledíny opravuje ve stodole zemědělské nářadí na jarní práce. Bořek je zavedl do světnice a společně spočítali, kolik budou stát opravy nářadí i statku po zimě. Tam Jakub Alram přepočítal i peníze od Maňka a porovnal je s účty. Všechno sedělo.

Bořkova žena Johana vařila houbovou polévku a hosté jí nepohrdli. Když muži polévku dojedli, vešla do místnosti asi třicetiletá žena s maličkým dítětem v náručí. Byla to Alika, žena toho plavovlasého čeledína Konráda, který pracoval ve mlýně. Oba ale bydleli tady na statku.

„Krávy jsou poklizené, paní Johano,“ řekla.

„Dobře, Aliko, svolej všechny k jídlu,“ odpověděla Johana.

Jakub Alram mlčel a udiveně si prohlížel dítě. Znal Aliku i její tři starší děti, které také na statku pracovaly. Ovšem dítě, které teď viděl v jejím náručí, ho překvapilo.

Alika přikývla a odešla splnit Johanin příkaz. Ještě než odešla, všimla si udiveného pohledu Jakuba Alrama i jeho sluhy. Po jejím odchodu se v místnosti rozhostilo ticho.

„Jsou z toho špatní,“ řekla po chvíli Johana. „Kluk je, jako kdyby Konrádovi z oka vypadl, jenže…“

Oba přítomní přikývli, že chápou. Chlapec měl mléčnou pleť, červené tváře a světle zelené oči a z čepičky mu vykukovaly ostře měděné vlásky. Po Brně chodilo dost rezavých lidí, jenže tahle zářivá rezavá barva byla výjimečná a v kombinaci s rudou pokožkou tváří velmi nápadná.

„Chudák kluk,“ řekl správce Bořek. „Konrád ho nesnáší. Alika má doma peklo. Konrád ji viní, že se v těhotenství dívala do ohně, že je její vina, že je kluk rezavý.“

„Hlouposti,“ mávla rukou Johana, i když ta pověra byla mezi lidmi velmi zakořeněná. Když se těhotná nadměrně dívá do ohně, ten ji uhrane a dítě pak má na tváři nebo na těle rudý flek, tedy oheň, nebo je rezavé. „Znala jsem Konrádova dědu, ten byl taky rezavý. Ale musím uznat, že ne tolik.“

„Tak my půjdeme,“ navázal na ni Jakub Alram. „Bořku, ty peníze za opravy pak strhni z prodeje prasat.“

Bořek přikývl: „Jistě, pane Jakube.“

Nato vyprovodil oba muže na dvůr, kde se již čeleď scházela k jídlu. Bylo jich asi deset dospělých a několik dětí. Stála tam i Alika s rezavým dítětem v náručí. Tři chlapci ve věku od deseti do patnácti let, postávající vedle ní, měli hnědé vlasy po ní a byli hezcí. Poslední dítě mělo smůlu. Jakub si povšiml, že někteří z čeledi pozorují rezavce a ušklíbají se mu. Podivil se. Přece si na něho už museli zvyknout a jsou to dospělí lidé. Vesnické komunity přijímaly do svého středu lidi různě tělesně i duševně postižené bez větších problémů. Tak proč je tento chlapec stále ve středu pozornosti?

Jakmile Jakub Alram a jeho sluha vyšli ven z místnosti, nahrnula se čeleď hladově dovnitř. Pak Jakub i jeho sluha nasedli na koně a opustili statek. Sotva vyjeli z vrat, uviděli mladého pomocníka mlynáře, jak utíká proti nim.

„Pane Jakube, mlynář tě prosí, aby ses ještě na chvíli zastavil v mlýně,“ křičel na ně. „Narodil se mu syn.“

Jakub Alram přikývl. Slušelo se pozvání neodmítnout a dítě zapít. Oba se tedy ještě jednou vrátili do mlýna. Tam již mlynář Maněk zářil nadšením i množstvím vypité pálenky. S každým si totiž přiťukával na zdraví syna. Taktéž Jakub a jeho sluha si museli připít a jít se podívat na dítě, které služka přinesla do síně. Chlapec byl velký a černovlasý jako jeho otec mlynář.

Jediný, kdo všeobecné nadšení nesdílel, byl čeledín Konrád. Sice si s mlynářem připil na zdraví dítěte, ale když viděl černovlasého kloučka, zahryzala mu v duši závist. Tři syny měl přece tak hezké, proč se mu musel narodit takový podhozenec?

Minoritský mnich František vyšel z fortny minoritského kláštera, jehož areál se nacházel v Měnínské čtvrti na dohled od Měnínské brány. Zamířil k jihu na ulici Měnínskou a pak směrem na Horní trh. Brňané, kteří ho potkávali, mu uctivě ustupovali z chodníku, takže František kráčel, jako by byl na ulici sám. Jeho hubené šlachovité tělo, zahalené do hnědé kutny, přepásané bílým cingulem s třemi uzly, a do hnědého vlněného pláště, kráčelo s takovou razancí a lehkostí, jako by šel v příjemném slunečním dni. Na nohách měl obuty jen lehké kožené sandály a v nich ponožky z nebarvené vlny. Evidentně necítil zimu, na rozdíl od měšťanů, kteří se v mraze choulili do svých kožichů nebo teplých plášťů. Dnes jeho cílem ale nebyl Horní trh. Dnes se prodávalo uhlí na Uhelném trhu, který ležel na rozhraní Horního trhu a České ulice.

Když přešel Horní trh a blížil se k Uhelnému trhu a uviděl na něm množství lidí kupujících uhlí, jeho krok se ještě zrychlil a František vypadal, jako by se přímo vznášel. Jeho oči se rozhořívaly jako ohýnek rozdmýchávaný silným dechem a po chvíli již metaly vášnivé jiskry. Postavil se doprostřed tržiště a začal svůj obvyklý monolog, kterým byl tento čtyřicetiletý minorita již měsíc známý po celém Brně.

„Křesťané, bratři v Kristu! Slyšte hlas chudého z nejchudších. Minoritského bratra Františka! Jsem poslušným synem svého řádu a služebníkem arcibiskupa Arnošta z Pardubic. Bojujme společně proti zlu, které město Brno hřeje ve svých útrobách. Zakročme proti těm neznabohům, kteří zaprodali vlastního syna, Ježíše Krista!“ Napřaženým prstem ukázal před sebe na domy brněnských měšťanů, za nimiž se skrývala Židovská čtvrť a vykukovala střecha synagogy. Lidé se podívali tím směrem, ale nijak zvlášť na Františka, který se dostával do varu, nereagovali. Někteří jeho kázání již slyšeli a zdálo se, že se jim nelíbí fanatický svit, který vydávaly jeho oči.

„Vyžeňme toto zlo, které ždímá z dobrých křesťanů peníze za nekřesťanský úrok a ničí rodiny. Následujte mě! Vypalme hnízdo tohoto hadího plémě! Tak jako to udělali křesťané v říšských městech. Žeňme je!“

František vykročil směrem k Židovské čtvrti. Zpod pláště vytáhl prostý dřevěný kříž a zvedl ho nad hlavu.

„Následujte mě, zbožní křesťané. Učiňme to, čím jsme povinováni našemu Pánu. Vyžeňme společně vrahy malých dětí, traviče studní, poklonkovače ďábla…“

František kráčel s křížem nad hlavou a zdálo se, že nevnímá nic kolem sebe, jen svůj hlas a své kroky, které ho vedou do Židovské čtvrti. Brňané si ho již nevšímali. Bylo pro ně důležitější, jak se ohřát, a než přitakávat mnichovi. A tak František vešel do Židovské čtvrti sám. Kráčel Židovskou ulicí a hřímal svá plamenná slova pod záštitou dřevěného kříže nad hlavou. Nevšímal si Židů, které na své pouti Židovskou ulicí potkal, jako by ani neexistovali. Bylo mu zcela jedno, že jde sám a že ho nikdo z křesťanů nenásleduje. Jednou, a tím si byl naprosto jist, ho bude následovat dav křesťanů. Jednou prozřou a s ním v čele vyženou Židy z Brna. On se nevzdá. Bude chodit den co den kázat a přesvědčovat lidi o své pravdě. Jedenkrát se z toho tupého stáda, které nic nezajímá, jen vlastní břicho, stanou vykonavatelé jeho díla.

Nevšiml si, že když opouštěl Židovskou čtvrť na severní straně, sledovaly ho pozorné oči rychtáře Jakuba z Rohru. A právě v té samé chvíli, kdy mnichu Františkovi letěly hlavou myšlenky o tom, že ho budou Brňané jednou následovat, přemýšlel rychtář Jakub o tom samém. Co když se jednou Františkovi podaří vyprovokovat zatím smířlivé Brňany k pogromu? Byla by to pro Brno katastrofa. Nehledě na škody, které by pogrom přinesl, čekalo by město ještě potrestání od krále Karla a markraběte Jana Jindřicha. A z městské rady by nezůstala hlava na hlavě. A on sám by se jistě také musel rozloučit s úřadem brněnského rychtáře, což by byla pro celou jeho rodinu velká pohana.

Jakub z Rohru byl bohatý muž. Za ženu měl Anežku Goblinovou, jejíž rozvětvená rodina patřila k nejbohatším a nejvlivnějším patricijům ve městě a s dalšími patriciji byla v těsných příbuzenských vztazích. Rychtář Jakub byl rychtářem již několik let a také markrabě Jan Jindřich ho nyní v jeho funkci, v níž zastupoval markraběte při správě města, nově potvrdil. Musel zachovat ve městě klid stůj co stůj, aby markraběti dokázal, že učinil dobře, když mu dal svou důvěru. A ten klid právě teď minorita František již delší dobu narušoval svými štvavými kázáními.