Vlastimil Vondruška

SMRT VE VRATISLAVI

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2014

© Alena Vondrušková, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6393-6

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Byly tři dny po svatém Janu Křtiteli. Pomalu se blížil večer. Lesy pod Bezdězem tiše šuměly a vršky stromů se chvěly v osvěžujícím vánku, který povíval od hor. Vzduch voněl pokoseným senem a kouřem z komínů domků v podhradí, kde hospodyně připravovaly večeře rodinám. Na konci skalnatého ostrohu pod nedostavěnými hradbami, podepřenými lešením z hrubě opracovaných trámů, se na noc ukládaly květiny snad všech myslitelných barev. Na téhle straně kopce se jim vždycky výtečně dařilo. Na hradě však bylo stále živo. Kameníci skládali nářadí a žertovali s posádkou. Všichni se těšili na večerní misku kaše a džbánek piva.

„Na světě je krásně,“ řekl okouzleně Oldřich z Chlumu, který sledoval krajinu z okna purkrabského paláce. Hovořil přes rameno ke své ženě Ludmile z Vartemberka a v jeho hlase zněla jakási ostýchavost. I když oslavili první rok společného života, jako by si stále nemohl na její přítomnost zvyknout. Přitom on sám nebyl nezkušený mladík, nedávno překročil třicítku. Už řadu let spravoval jménem krále Přemysla II. Otakara severní Čechy a díky svým vyšetřovatelským úspěchům získal titul královského prokurátora.

Už dvakrát měl i svou rodinu. S první ženou žil v Německu, ale k oltáři ji neodvedl, s druhou tady v Čechách, a ta se dokonce stala jeho manželkou. Obě zemřely a v duši po nich zůstaly jen hluboké jizvy. Dlouho si myslel, že se nemohou zacelit a jemu je souzeno žít sám. Ludmila z Vartemberka mu dala novou naději. Díky ní si uvědomil, že utrpení je součástí života, ale povinností křesťana je naplnit celý svůj pozemský čas. Největším hříchem bylo, pokud se člověk nechal svým trápením zlomit. Povinností všech, a rytířů zvláště, bylo bojovat. Nejen proti nepřátelům s mečem v ruce, ale také sám se sebou. Někdy to bylo těžší než na hradbách v mraku nepřátelských šípů. Láska však měla velikou moc.

„Je krásně,“ souhlasila Ludmila a bezděčně si rukou upravovala zlatavé vlasy, které jí vyklouzly pod čepcem. Jako vdaná ho sice svědomitě nosila, ale stále si na něj nemohla zvyknout. „Krásně je ovšem proto, že jsme spolu.“ Odsunula křeslo od stolu, vstala a k oknu přešla i ona. Neznala jiný hrad, odkud by byl tak velkolepý rozhled. Tady si připadala jako orel. „Z našeho paláce máme výhled lepší než král z toho svého,“ konstatovala spokojeně.

Přemysl II. Otakar při založení hradu vybral pro svůj palác místo na opačné straně ostrohu. Odtud bylo vidět na všechny hrady pánů z Dubé. Jako by se tam zvlněná krajina svažovala a mizela v nezřetelném oparu kdesi v údolí Labe. Výhled z purkrabského paláce ohraničovala na obzoru šedavá hradba hor. Za nimi začínala Lužice. V zeleném moři přímo před Ludmilinýma očima se vypínaly hrady bratra Marka z Vartemberka a strýce Havla z Lemberka. Byla hrdá na svůj rod. Musela si však přiznat, že ještě hrdější je na úspěchy svého manžela. Neznala skvělejšího rytíře. Zezadu ho objala a přitiskla se k němu.

„Můj panoš Ota si rovněž myslí, že náš výhled je užitečnější,“ opáčil lehce Oldřich z Chlumu. Ludmila zpozorněla. Pokud hovořil takhle, obvykle ji chtěl provokovat. Měla jeho panoše svým způsobem ráda. Byl jejímu manželovi bezvýhradně oddaný, položil by pro něj život, k ní byl pozorný, byl to hezký mladík a měl vybrané chování. Jenže Ludmila z Vartemberka nedokázala zapomenout na své klášterní vychování, a s tím se Otovy úspěchy u dívek ani v nejmenším neslučovaly. Nechápala, jak je možné, že mu jich už tolik naletělo na sladké řeči. Omlouvalo je snad jen to, že se jim na rozdíl od ní nedostalo vychování v klášteře, ale jen v tvrzích, řemeslnických dílnách, a někdy dokonce v šencích. Tak trochu je litovala.

„Proč si to Ota myslí?“ optala se ostražitě, ale snažila se nezkazit Oldřichovi radost. Byl opravdu nádherný večer a ona dostala chuť milovat se. Ještě těsněji se k němu přitiskla. Přitom se jí hlavou mihla provinilá otázka, zda k téhle touze nepřispělo právě to, že si vzpomněla na Otovy hříchy.

„Protože z oken purkrabství je vidět to nejdůležitější tady v kraji,“ vysvětloval klidně Oldřich z Chlumu. Pootočil se, aby jí viděl do tváře. Něžně ji objal a pokračoval: „Já mohu sledovat, co se děje kolem Lipé, protože tudy vede zemská cesta do Lužice, ty máš na očích hrady svého rodu a on prý všechny šenky, kde…“

„Tak dost!“ okřikla ho Ludmila z Vartemberka. Pronesla to sice rázně, ale její oči se smály. Čím déle žila na Bezdězu, tím nezřetelnější byly vzpomínky na klášter. Vytáhla se na špičky a našpulila rty. Pokud chtěla svého manžela políbit, musel se k ní sklonit. Dělal to rád a ještě se nestalo, aby tuhle nabídku odmítl. Přivřela oči ve slastném očekávání. Jenže stále nic. Zvedla nepatrně víčka a zkoumala, co se děje. Oldřich z Chlumu ji sice objímal, ale tvář měl odvrácenou a díval se ven z okna.

„To je vrchol!“ rozzlobila se. „Nehledáš náhodou taky nějaký šenk, kde by sis užil víc než se mnou?“ Žárlivost byla snad jedinou její špatnou vlastností.

„Je to ještě horší,“ opáčil s úsměvem, ale hned zvážněl. „Podívej se na cestu od dolní brány.“

Vyhlédla. Cestou podél hradeb stoupala do strmého svahu nevelká družina ozbrojenců na koních. V čele jel mladý rytíř s rozvinutou zástavou českého krále. A za ním na nádherném bělouši Přemysl II. Otakar.

„Co tu chce?“ zabručela mrzutě. Pochopila, že z milování dnes v noci nebude asi nic.

„Jak to mám vědět? Neohlásil se. To znamená, že přijel neoficiálně.“

„A to je dobře, nebo špatně?“

„U něj nikdy nevíš. Třeba mi tě chce unést!“

„A ty bys mě dal?“ opáčila hlasem polekaného děvčátka. Věděla, že tím mu dává příležitost k hloupým řečem, kterým muži říkali žertování. Nepovažovala je za vtipné, ale oni to měli rádi, a tak to Oldřichovi občas dopřála.

K jejímu překvapení vážně opáčil: „Je pouze jediná věc, kdy by mi moje rytířská čest velela postavit se proti svému králi. A to by bylo tehdy, pokud by ti chtěl ublížit, má lásko!“

Zjihla a znovu zatoužila, aby ji sevřel v náruči a zlíbal. Zvedla ruku a pohladila ho po tváři. Milovala drsný dotek krátkých pěstěných vousů, které mu rostly na bradě.

„Zajdi do kuchyně, ať dají péct pár kuřat. Král je má rád,“ pokračoval věcně. „Já se půjdu převléknout. Veliteli Divišovi vyřiď, ať zkontroluje strážné! Všude musí být pořádek.“

„Co může Přemysl chtít?“ opakovala zvědavě. Od té doby, co tu byla paní, nenavštívil král hrad ani jednou.

„Jen co to budu vědět, povím ti to.“

„A nešlo by, abych byla u jeho přijetí i já?“ smlouvala. Nechápala, proč by se měla zdržovat v kuchyni, když přijíždí král. O pár kuřat se hravě postará správcova manželka. Bylo na ni spolehnutí.

„Netuším, co chce. Třeba je to něco nepříjemného,“ bránil se Oldřich z Chlumu. Od svatby musel neustále odrážet její útoky, že mu bude pomáhat s plněním jeho úředních povinností. Oceňoval její chytrost, šarm i vtip, ale to neznamenalo, že by mohl něco takového připustit. Jak by to vypadalo?

„Vymlouváš se. Ale dost neobratně,“ odsekla a nelibostí stáhla obočí. „Copak nejsem tvá zákonitá manželka?“

„Milá Ludmilo, mluvili jsme o tom už mnohokrát,“ upozornil ji s povzdechem. „Nezačínej s tím zase. A zrovna teď. Při rodinných oslavách stůj klidně tři kroky přede mnou. Pokud jedeme spolu na hostiny, hony nebo jinou zábavu, tvé místo je po mém boku. Ale pokud jde o úřad, tak…“

„Nemohla bych být třeba tři kroky za tebou?“ skočila mu do řeči. Sepjala ruce, ale hned se mu vrhla kolem krku. „Prosím!“

„Postarej se o kuchyni,“ odpověděl pevně a vymanil se z její náruče. „Zjistím, o co jde, a slibuji, pokud to jen trochu půjde, budeme dělat našemu králi společnost oba.“ S tím se musela spokojit. V duchu se zlobila, proč musí být žena. Jenže vzápětí sama sebe pokárala, že uvažuje hloupě. Bylo přece krásné být ženou. Zvláště pokud měla za manžela Oldřicha z Chlumu. I když byl k její smůle královským prokurátorem.

Po můstku přešla přes puklinu ve skále, která se nacházela přímo před východem z purkrabského paláce, a první, na koho narazila, byl panoš Ota. Opíral se o zeď a důvěrně rozprávěl s děvečkou, kterou na hrad přijali teprve před týdnem. Dívka měla baculaté tváře zrudlé vzrušením, zrzavé vlasy a příliš hlasitě se smála.

„Oto, neměl by ses raději věnovat svým povinnostem?“ napomenula ho přísněji, než měla v úmyslu.

Trochu překvapeně se na ni podíval, pak se dívce rychle omluvil a zamířil k Ludmile z Vartemberka.

„Stalo se něco, má paní?“ optal se starostlivě. Měl zvláštní kouzlo a Ludmila se dál zlobit nemohla.

„Přijíždí král,“ opáčila a ztišila hlas. Jeho chápavý pohled ji přiměl k tomu, aby si postěžovala: „Nevíme proč. Ale můj manžel s ním chce jednat sám.“

„V takovém případě s ním bývám já a dolévám jemu i hostům číše,“ opáčil po kratinkém uvažování panoš Ota. Ludmila si truchlivě povzdechla, neboť tohle dobře věděla. Panoš měl v úředních záležitostech více práv než ona.

„Pokud vám to udělá radost, někde zakopnu tak nešťastně, že mi oteče noha a já se na ni nebudu moci postavit,“ pokračoval panoš Ota měkce. „V takovém případě není na hradě nikdo jiný, kdo by byl hoden toho, aby obsluhoval našeho krále. Leda byste se snad uvolila vy…“

Překvapeně se na něj podívala a pak laskavě připustila, že je lepší, než si myslela.

„Tohle jste jen tenhle měsíc řekla už dvakrát,“ upozornil žertovně. „Vzpomínáte? Poprvé na honu, když jsem vám prozradil, po které cestě se bude náš pán vracet. A podruhé…“

„Nech toho,“ zarazila ho se smíchem. „Tak jinak. Máš to u mě. Tohle jsem snad tenhle měsíc ještě neřekla.“

„Tenhle měsíc ne. Naposledy před šesti týdny. Myslíte, má paní, že by mi zraněnou nohu mohla zatím ošetřit ta děvečka, s kterou jsem před chvílí hovořil?“

Život neustále stavěl před křesťany rozmanitá pokušení a Ludmila z Vartemberka byla rozumná žena. Rozhodla se, že pro tentokrát zapomene na své klášterní zásady a souhlasila. „Ale rozhřešení ti dávat nebudu,“ upozornila a rychle se chtěla vydat do kuchyně. Panoš Ota ji ještě zastavil: „Nevzkazuje náš pán něco veliteli Divišovi?“

Skoro by na to zapomněla. Trochu provinile přiznala: „Zrovna jsem ho chtěla vyhledat, ale pokud to zařídíš ty, budeš mít alespoň příležitost pochroumat si nohu. Ať Diviš zkontroluje strážné.“

Král Přemysl II. Otakar byl sice o něco menší než Oldřich z Chlumu, ale to neznamenalo, že by nebudil respekt. Byl to panovník trochu nevyzpytatelný, uměl být laskavý a přátelský, ale stejně tak dokázal ublížit. Jeho moc neustále rostla, a čím více zemí ovládal, tím častěji musel zapomínat na zásluhy starých přátel, neboť získával nové. Oldřich z Chlumu se mohl už řadu let počítat mezi jeho věrné, a i když to mezi nimi občas zajiskřilo, stále si udržoval jeho přízeň. Sám pocházel z bezvýznamného rodu, přesto ho kdysi Přemysl II. Otakar jmenoval správcem severních Čech. Respekt mezi místní šlechtou si však musel vybojovat sám.

Svého panovníka uvítal Oldřich z Chlumu hned u brány, jak se slušelo. Přemysl II. Otakar vypadal klidný a jeho oči se usmívaly. To bylo dobré znamení.

„Nech mi připravit komnatu,“ nařídil dříve, než sesedl. „Přespím tu. Nejdříve si ale musíme promluvit. Jen se trochu opláchnu a převléknu. Jsem z toho horka a cesty úplně propocený. Koho proboha napadlo stavět hrad tak strašně vysoko? Nebylo to neuvážené?“

„Pán z Dubé je téhož názoru. I on si myslí, že by hrad mohl stát někde níže, aby ho neměl neustále na očích,“ opáčil Oldřich z Chlumu. Pochopil, že král má více než dobrou náladu. Počkal, až sesedne a sám se chopil otěží jeho koně.

„Hynek Berka?“ opakoval pobaveně Přemysl II. Otakar. „V tom případě tě musím pokárat, milý Oldřichu, žes tady v okolí nenašel kopec ještě vyšší.“

„Tenhle je nejvyšší. A dovolím si upozornit, můj králi, že jste ho vybral vy sám.“

„V tom případě jsem jistě volil dobře,“ rozesmál se Přemysl II. Otakar. Pak zvážněl a na okamžik se zasnil. „Vzpomínám si, jak jsme tady stáli, na holé skále a kolem rostly jen keře a stromy. A jak jsme měli žízeň, protože jsme se sem nahoru škrábali jako veverky. Zrovna jako já dneska. To je hrozné, jak ten čas letí. Teď tu stojí Bezděz. Jednat budeme v tvém paláci. Sami.“ Aniž čekal na odpověď, rychlým krokem se vydal po cestě z pečlivě poskládaných kamenů podél kaple ke vchodu do královského paláce.

Oldřich z Chlumu předal otěže správci, který stál v uctivém úklonu za ním. Sám zamířil do kuchyně. Chvíli se sice s Ludmilou dohadoval, ale nakonec jí vyhověl.

Když Přemysl II. Otakar vstoupil do honosného sálu purkrabského paláce, stál Oldřich z Chlumu u stolu, na kterém byly připravené dvě číše ze zelenkavého skla. V modře glazované míse voněla tři zlatavě opečená kuřata a ve slaměné ošatce ještě teplé placky sypané rozmarýnem. Stranou stála se skromně sklopenýma očima Ludmila z Vartemberka ve svých nejlepších šatech a v ruce držela měděnou konvici s mělnickým vínem, které měl panovník rád.

„Můj panoš se zranil,“ oznámil Oldřich z Chlumu a počkal, až se panovník usadí do honosného křesla, které jindy bývalo jeho. „Proto jsem požádal Ludmilu z Vartemberka. Doufám, můj pane, že vám to nevadí?“

„Ani v nejmenším. Jednak je na tvou ženu určitě utěšenější pohled než na Otu, a pak, mám na srdci cosi důvěrného. Mohu se spolehnout na mlčenlivost paní Ludmily?“

„To je snad samozřejmé.“

„To tedy není samozřejmé,“ odporoval významně Přemysl II. Otakar. „Jazyk žen bývá ještě nespolehlivější než jazyk starých mužů, kterým se už pletou vzpomínky. Čím je žena krásnější, tím více je třeba mít se na pozoru! Krása a ctnosti jdou jen zřídka ruku v ruce. Existují jen dvě vzácné výjimky. Tou první je má královna Kunhuta a tou druhou tvá žena.“ Nepatrně se Ludmile uklonil. Když chtěl, byl okouzlujícím rytířem. A dnes večer to zjevně chtěl. Ukázal na prázdná křesla, která stála na opačné straně stolu. „Oldřichu, dovoluji ti dnes večer v mé přítomnosti sedět. A ty, paní Ludmilo, přines třetí číši, nalij nám, a pak se rovněž posaď.“

Ludmila z Vartemberka se zapýřila spokojeností. Oldřich z Chlumu nepatrně stáhl obočí. Panovníkova srdečnost se mu přestávala líbit. Král uměl být laskavý, ale tohle se mu zdálo podezřelé.

Připili si a pak musel Oldřich z Chlumu podrobně referovat, jak pokračuje výstavba hradu. Král si dokonce přál, aby z truhlice přinesl knihu účtů a vysvětlil mu výdaje posledních měsíců. Ludmila z Vartemberka se nudila. Kvůli tomu, aby poslouchala, kolik stojí opracování kamenů a jejich doprava, musela souhlasit s tím, že panoš Ota zhřeší. A tahle vina padala i na její duši. Rozhodla se, že se hned ráno vyzpovídá kaplanovi.

„Dobrá,“ pronesl konečně panovník. „Těm kameníkům bys sice mohl platit o něco méně, ale práci odvedli skvělou. Na Bezdězu já šetřit nebudu. Jsem s tebou spokojený. Mám v té věci jediný příkaz. Co nejdříve dokončíš hlavní věž. Doufám, že se bude pánům z Dubé líbit.“ Pak se rozesmál a natáhl ruku s prázdnou číší, aby mu hradní paní dolila.

„Nevypadáte spokojeně, paní Ludmilo,“ pokračoval král trochu překvapeně. „To vás manžel tak trápí?“

Než stačil Oldřich z Chlumu něco říci, vyhrkla upřímně: „On ne, můj pane. Ale ty kameny.“

„Kameny?“ opáčil panovník, ale vzápětí mu její výtka došla a rozesmál se znovu. Pak se uznale obrátil na svého prokurátora: „Máš chytrou ženu. Tím spíše si zaslouží, abys jí občas udělal radost. Co byste řekla tomu, paní Ludmilo, kdyby vás váš manžel vzal na kratší výlet?“

„To by bylo skvělé,“ přisvědčila opatrně. Navzdory svému mládí nebyla naivní a i ona chápala, že je třeba mít se v určitých situacích na pozoru. „Kam by to mělo být?“

„Myslel jsem, že se budete radovat víc,“ rozmrzele opáčil Přemysl II. Otakar. „Už proto, že to bude na náklady mé královské pokladnice. Pojedete do Vratislavi. Jak už jsem řekl na začátku, naše jednání je důvěrné. Tak tedy poslouchejte. Téměř před rokem jsem vyslal do Vratislavi jednoho spolehlivého rytíře, aby měl oči otevřené. Můj bratranec Piastovec Vladislav je, jak samozřejmě víte, salcburským arcibiskupem, ale úřad administrátora vratislavského biskupství si ponechal. Donesly se mi zprávy, že se vratislavský klér nestaví k některým mým záměrům ve Slezsku s pochopením. Vladislava ovšem potřebuji, aby podporoval mou politiku ve Štýrsku a v Korutanech. Zajímalo mne pochopitelně, zda za těmi rozbroji stojí on či ne. Nemohu si však dovolit projevit mu nedůvěru, byť jen tím, že bych se ho na určité pochybnosti zeptal. Proto tam onen rytíř odjel v přestrojení. Získal si důvěru několika vlivných mužů, jenže před dvěma měsíci zmizel. Nikdo o něm neví. Musíte zjistit, co se stalo.“

„Nestačil bych na to sám?“ optal se ihned Oldřich z Chlumu a uhnul oči před zlostným pohledem své ženy.

„Původně jsem to tak plánoval,“ připustil klidně král, „ale když tak sleduji paní Ludmilu, myslím, že bude cennou pomocnicí. A pak, máte skoro ještě líbánky. Přece ji tu nenecháš samotnou? Leda by snad ona sama nechtěla Bezděz opustit.“

Ludmila z Vartemberka si tentokrát dala pozor, aby se nechovala jako hloupá holka. Zatvářila se vznešeně a s přemáhaným klidem se optala: „To záleží na okolnostech. Kdo byl tím rytířem?“

Král se vlídně usmál a očima ukázal na Ludmilu: „Vidíš, Oldřichu? Co jsem říkal. Tohle bude pomocnice, jak se patří. Toho rytíře asi neznáte. Jmenuje se Milíč a je bratrem Idíka ze Švábenic.“

„Toho moravského velmože, co jste mu svěřil purkrabský úřad na Bítově?“ ujasňoval si Oldřich z Chlumu. Ludmila z Vartemberka navzdory králově pochvale ztichla a vypadala trochu zaraženě.

„Právě toho,“ souhlasil král. „Poslal jsem mladého Milíče, protože jsem předpokládal, že ho ve Vratislavi znát nebudou. Nikdo nesmí vědět, že se o určité záležitosti Slezska zajímám!“

„Je ještě něco, co bych měl vědět?“

„Ve Vratislavi vystupoval pod jménem Roland. Tvrdil, že je zámožným francouzským rytířem. Víte, on studoval v Paříži a skvěle francouzštinu ovládá. Stejně jako tvá Ludmila, kterou vychovávaly francouzské jeptišky, je to tak?“

„Jistě,“ souhlasila Ludmila z Vartemberka. Cítila rozechvění, protože tenhle úkol se jí velice líbil.

„A ještě něco,“ připomněl Přemysl II. Otakar. „I vy tam pojedete v přestrojení. Pokud by někdo přišel na to, že ty, Oldřichu, jsi ve skutečnosti mým proslulým prokurátorem, velice bys mne zklamal. Já ti samozřejmě nevyhrožuji, víš, že tě mám rád. Musím však především hájit zájmy Českého království. A v žádném případě si nemohu znepřátelit Piastovce.“

II. KAPITOLA

Ráno, sotva projel český král bránou a jeho družina začala s rozvinutou zástavou sestupovat po strmé cestě dolů z Bezdězu, zavolal si Oldřich z Chlumu panoše Otu. Poručil, aby donesl snídani, ale osobně, nechce žádné služebné, protože rozhovor bude důvěrný.

Když panoš Ota vstoupil do velkého sálu purkrabského paláce, jeho pán seděl na stejném místě, kde si včera hověl Přemysl II. Otakar. Vedle něj se choulila Ludmila z Vartemberka, ještě trochu rozespalá, ale šťastná, protože noc nakonec přece jen strávila v manželově náruči.

Ota si potrpěl na svůj vzhled. Vlasy nosil nakadeřené podle německé módy a pas si stahoval postříbřeným opaskem co nejtěsněji, aby tak vynikla šířka jeho ramen. Opatrně nesl mísu s horkou polévkou, kterou postavil na stůl a rychle zase odběhl. Vrátil se s čerstvým chlebem a třemi džbánky ječného ležáku. „Já jíst nebudu,“ omlouval se. „Jen se s vámi s dovolením napiju.“ Bez ptaní se posadil ke stolu, protože tak to bylo na Bezdězu zařízené. Ota byl spíše rodinným přítelem než služebníkem. A na panoše si vlastně jen hrál, protože už dávno vyrostl z věku, kdy mladí chlapci získávali na dvorech urozených mužů své první zkušenosti.

Zatímco se Ludmila pustila do jídla hned, po milování měla vždy příšerný hlad, Oldřich z Chlumu začal Otovi vysvětlovat, jaký úkol je čeká. On sám byl zvyklý žít střídmě a povinnosti nadřazoval všemu, co dělal. To platilo u stolu, stejně jako při pronásledování zločinců.

Panoš Ota upil ze džbánku a pozorně poslouchal. Teprve když jeho pán skončil, zdvořile upozornil: „I když zemská cesta z Vratislavi do Prahy vede krajem za Jizerou, nelze vyloučit, že k nám mohl někdo ze Slezska občas zabloudit. Sám víte, kolik kupců používá cestu z Lužice přes Hrádek a Lipou sem k Bezdězu. Mnozí přitom vědí, jak vypadáte, protože často kontrolujete mýtnice, i když to vlastně vaše povinnost není. Ale kdyby jenom to! Slezští Piastovci se rádi dávají hostit na dvoře našeho krále, tam vás mohl někdo z nich zahlédnout. Nejste bezvýznamný rytíř. Podle mne bude velice těžké ve Vratislavi utajit, kdo jsme.“

„Souhlasím,“ přikývl Oldřich z Chlumu, a teprve teď uchopil do ruky lžíci. „Co bys navrhoval?“

„Je třeba změnit vzhled. Není to tak těžké, jak by se mohlo zdát. Někdy stačí i drobné úpravy, které promění člověka tak, že ho nepoznají ani přátelé,“ pokračoval panoš Ota. Zachytil zvědavý Ludmilin pohled. Nekárala ho, spíše povzbuzovala. Přesto se odmlčel a znovu se dlouze napil. Ječný ležák byl hořký, a protože bylo od rána horko, příjemně osvěžoval. Postavil džbánek na stůl a povzdechl si.

„Poslyš, Oto, nemohl by ses vyjadřovat jasněji?“ požádal ho Oldřich z Chlumu. Lžíci položil na desku stolu a pátravě se na svého panoše zadíval. Znal ho a věděl, že nemívá ve zvyku mluvit do větru.

„Jistý nápad bych opravdu měl, ale nevím, zda je dobrý,“ váhal ještě Ota. „Ty změny ve vzhledu jsou snadné, přesto nemusí být příjemné. Všeobecně se ví, že správce severních Čech je urostlý tmavovlasý rytíř s pěstěnou bradkou. Jeho panoš je zase krásný mladík.“

„Oto!“

„Tak dobře. I správce severních Čech je krásný rytíř. Stačí? Jenže podstatné je něco jiného. O souboji, v němž jste zabil Beneše z Dubé, a vybojoval si tak ruku krásné panny Ludmily, se mluví snad u každé rytířské tabule. Určitě i ve Slezsku. A teď si představte, že do Vratislavi dorazí tři lidé. Hlavním v té malé družině bude vysoký rytíř s pěstěnou bradkou a s ním cestuje manželka s nádhernými plavými vlasy. Navíc oběma slouží pěkný mládenec. Jako s uděláním by navíc mohly být jejich tváře někomu z místních povědomé. A to prosím nemluvím o tom, kdyby s námi jel ještě Diviš se svou pověstnou jizvou na tváři.“

„Diviš zůstane samozřejmě na Bezdězu! Jinak máš bohužel pravdu. A dál?“

„Jak jsem řekl, musíme vypadat jinak a také jinak vystupovat. Sloužit našemu králi znamená přinášet velké oběti!“ Když tohle říkal, upřeně se díval do tváře svého pána.

Oldřich z Chlumu neodpověděl hned. Rukou si soustředěně uhlazoval vousy na bradě, to bylo jeho oblíbené gesto, když přemýšlel. Tentokrát však nebyl pohyb jeho ruky zálibný, spíše posmutnělý. Teprve po chvíli se tiše optal: „Proč pořád zdůrazňuješ, že správce severních Čech je rytíř s pěstěnou bradkou?“

„Máme jen dvě možnosti,“ krčil panoš Ota omluvně rameny. „Vy víte, že já nejsem zlomyslný. Ale buď přání našeho krále splníme, nebo nesplníme.“

„Snad nechceš, aby se můj urozený manžel oholil?“ vybuchla Ludmila z Vartemberka.

„Jinou možnost nevidím,“ souhlasil panoš Ota. „Stejně tak musíme něco udělat s vašimi vlasy!“

„Já se ostříhat nedám!“ vykřikla zděšeně a ruce položila na hlavu, jako by chtěla své vlasy chránit.

„Mám lepší řešení! Ta děvečka, s kterou jsem včera hovořil, má zrzavé vlasy, všimla jste si, má paní?“

„Ano, vypadá mimořádně vulgárně.“

„Původně měla světlé vlasy. Zná ale byliny, kterými se dá docílit barva, aby byly vlasy jako z mědi. Pro vaše uklidnění, má paní, ta barva se dá smýt. Nebo po čase zbledne a zmizí sama. Myslím, že by tohle pro vaši změnu mohlo stačit.“

„Já si to nemyslím,“ zasáhl Oldřich z Chlumu, protože Ludmila se nadechovala, aby Otovi něco ostrého odsekla. Nekompromisně pokračoval: „Zapomněl jsi na sebe, milý Oto! Tak krásný mladík by těžko ušel pozornosti vratislavských dívek. Moje holá brada by nás nezachránila. Kdepak, i ty se musíš pro našeho krále obětovat.“

„Jistě,“ přidala se ihned Ludmila z Vartemberka. Znovu si ověřila, že Ota je ve skutečnosti hříšník, kterému není nic svaté. „Kdybys měl holou hlavu, dáš alespoň poctivým dívkám pokoj. Měl by sis ostříhat vlasy. Ale ne jen tak, aby se neřeklo, nýbrž pěkně až na kůži. A my budeme v bezpečí.“

„Jistě podnětný návrh, má paní,“ pokyvoval klidně hlavou panoš Ota. „Jen si dovoluji upozornit, že císař Rudovous měl také holou hlavu, ale dívkám pokoj nedal ani ve svých sedmdesáti letech. I s holou hlavou zplodil několik nemanželských dětí. Je totiž možné, že o holohlavé muže mají dívky ještě větší zájem než o ty s vlasy, protože s holohlavými soucítí a chtějí je alespoň nějak potěšit. A kromě toho si myslím, že není nic nápadnějšího než holá hlava.“

„V tom musím s Otou souhlasit,“ připustil Oldřich z Chlumu. „Co kdyby sis raději hlavu také obarvil na zrzavo? A vlasy jen trochu zkrátil, aby ti nepadaly až na ramena. Neboj se, milý Oto, pak ti zase dorostou. Měl bych dokonce jistou legendu, kterou se můžeme ve Vratislavi zaštítit. Budete-li mít zrzavé vlasy oba, můžete vystupovat jako sourozenci.“

„On by měl být můj bratr?“ vybuchla Ludmila z Vartemberka. „Nikdy!“

„Počkej, má drahá,“ zarazil ji Oldřich z Chlumu. „Ještě jsem neskončil. Já budu váš služebník. Tohle by se ti líbilo?“ Rozpustile na ni mrkl.

„Budu hodný bratr,“ špitl vemlouvavě panoš Ota.

„A budu se chovat naprosto ctnostně, abych naší rodině nedělal ostudu!“

V sále se na okamžik rozhostilo ticho, které rušilo jen bzučení mouchy, která dovnitř vlétla otevřeným oknem. Ludmila z Vartemberka chvíli bojovala, ale pak už se neudržela a rozesmála se. Když si to celé představila, sliboval výlet do Vratislavi skvělou zábavu. Okamžitě však zvážněla, protože tahle chvíle se jí zdála vhodná, aby se přiznala k tomu, co ji tak trochu trápilo.

„Poslechnu, i když je to, co po mně chcete, hříšné. Budu muset zapřít svého manžela a nalíčit se jako nevěstka babylonská. Když už to tak ale musí být, chci, abyste věděli ještě něco. Znala jsem onoho ztraceného rytíře!“

„Milíče ze Švábenic?“ vyhrkl překvapeně její manžel. Nepamatoval si, že by se o něm někdy zmínila.

„Ucházel se o mne předtím, než si můj otec usmyslel, že mne provdá za Beneše z Dubé,“ pokračovala odhodlaně. „Setkala jsem se s ním jen dvakrát a vůbec se mi nelíbil. Byl strašně zbožný a dětinský.“

„Vždyť je z Moravy, co chtěl tady?“ divil se Oldřich z Chlumu. V jeho hlase se nedala nepostřehnout nechuť.

„To je pravda, jeho rod pochází z Moravy,“ souhlasila Ludmila. „Jenže Idík ze Švábenic dostal od krále úkol, aby kolonizoval lesnatou krajinu na úpatí Krkonoš. Právě tudy vede jedna z hlavních kupeckých cest do Slezska. Švábeničtí tam nedávno založili město Bornflos. Místní mu říkají Žacléř. A vybudovali tam už dva hrady. Vím to, protože se nedávno dostali do sporu s jedním ze svých sousedů, který má náhodou za manželku mou tetu.“

„To nám usnadní pátrání,“ liboval si Oldřich z Chlumu. „Ty jediná z nás, má drahá, totiž víš, jak ten ztracený králův zvěd vypadá. Doufám, že celou věc rychle vyřídíme.“

Už když tohle říkal, intuice vyšetřovatele ho varovala. Pokud šlo o politické intriky, byl to vždycky ožehavý případ. Ve Slezsku, kde ve svých malých knížecích údělech vládl tucet Piastovců, kteří se nenáviděli, to bylo ještě horší než v pověstné jámě plné štírů a hadů. Dokonce na okamžik zaváhal, zda smí takovému nebezpečí vystavit i svou mladou ženu. Jenže příkaz krále zněl jasně. Současně mu došlo, že Přemysl II. Otakar musel dobře vědět, že se Milíč ze Švábenic kdysi o Ludmilu ucházel. Všechny lichotky, kterými jeho ženu včera častoval, byly tak trochu divadlo. Od počátku si přál, aby do Vratislavi odcestovali spolu. To muselo mít nějaký důvod. Jaký, to ovšem netušil.

I když nechtěli s odjezdem otálet, změně svého vzhledu věnovali spoustu času. Nakonec to vypadalo, jako by v tom našli zalíbení a předháněli se v nápadech, co by se dalo ještě změnit.

„Tohle je ještě mnohem horší, než když jsem se musel účastnit průvodu masopustních maškar,“ šklebil se panoš Ota, když mu Ludmila zkracovala vlasy. „Ale jestli mne zohavíte, má vznešená paní, tak vás potrestám a budu hřešit ještě víc!“

„Potrestáš jen sám sebe,“ upozornila ho přísně. Přesto si dala záležet. Tuhle práci ovládala skvěle, v klášteře se dívky musely stříhat navzájem a doma se starala o hlavu svého manžela. Když skončila, podala Otovi zrcadlo. V ozdobném zlaceném rámu byl vyleštěný stříbrný plech, v němž se sama marnivě každé ráno prohlížela. Pobaveně si všimla, že Ota se v zrcadle studuje ještě svědomitěji, než to dělávala ona. Nakonec spokojeně přikývl.

„Poslyš, Oto,“ změnila tón, „mám na tebe prosbu. Víš, že se příliš často nelíčím. Naše abatyše říkala, že líčení je brána do pekel. Nikdy jsem se to pořádně nenaučila. Nemohla by mi ta zrzavá děvečka ukázat, jak na to? Ale neřekne o tom živé duši, rozumíš?“

„Spolehněte se,“ uklonil se panoš Ota.

Ludmila z Vartemberka se nepatrně usmála. Uvědomila si, že tohle přání panoš nekomentoval žádnou ze svých rádoby vtipných poznámek. Když chtěl, uměl být velice ohleduplný. Pomalu začínala rozumět, proč má u dívek takové úspěchy. Ota byl ve skutečnosti citlivý mládenec. A navíc ještě velice pěkný.

„Pošli ji do mé ložnice, nechci, aby mne při tom každý okukoval,“ nařídila. Sebrala zrcadlo a nůžky a zamířila ke schodišti, které vedlo ze sálu do patra. Ještě než k němu došla, otevřely se dveře a na prahu se objevil minoritský řeholník v šedém otrhaném plášti. Pas měl ovázaný provazem a na nohou prosté střevíce z lýčí. Stál tam s pokorně skloněnou hlavou.

„Dej mu almužnu,“ řekla nesoustředěně Ludmila z Vartemberka. Pak se ale zarazila a vyjela na něj: „Jak ses vůbec dostal do hradu?“

„Jak asi, má drahá,“ opáčil minorita a z hlavy stáhl kápi. Pod ní se ukrýval Oldřich z Chlumu. Sám se oholil a nos si načervenil, aby vypadal jako pijan. „Změnil jsem plán. Nebudu vystupovat jako váš služebník,“ vykládal vesele. „Pro našeho panovníka jsem ochotný k různým obětem, ale sloužit dvěma tak strašně zrzavým sourozencům, to bych asi nevydržel. A pak, ve Vratislavi je spousta prelátů, převlek za minoritu bude užitečnější.“

„Udělal jsi dobře,“ souhlasila velkomyslně Ludmila z Vartemberka. „Protože já bych stejně chlapa s takovýmhle nosem do služeb nepřijala. Vybral jsi nám už jména?“

„Já budu bratr Anselm,“ řekl Oldřich z Chlumu, zamířil ke stolu a posadil se. I když to celé vypadalo jako zábava, měl stále větší obavy. Proč si král vybral zrovna jeho a Ludmilu? Musel přece vědět, jak obtížné bude zařídit, aby je ve Vratislavi nikdo nepoznal. A přitom právě na tom tak vehementně trval. A ještě jedné věci nerozuměl. Znal salcburského arcibiskupa, protože jako králův bratranec zastával současně úřad českého kancléře. Vladislav byl synem Anny, sestry krále Václava. Byl to rozumný muž, který se považoval víc za Přemyslovce než Piastovce. Oldřich nevěřil, že by se s ním nedokázal Přemysl II. Otakar dohodnout, pokud by se ve Vratislavi dělo něco, co by bylo proti zájmům českého krále. Když tak o úkolu přemýšlel, byl stále podivnější.

„A jak se budu jmenovat já?“ dorážela Ludmila.

„Eliška,“ navrhl Oldřich z Chlumu. „Nevlastní dcera našeho krále má stejně zrzavé vlasy, alespoň se mi to nebude plést.“

Ludmila z Vartemberka po něm šlehla pohledem, ale neřekla nic. O dcerách, které měl český král s Anežkou zvanou Palceřík, se šeptaly různé věci. Proč jejího manžela napadlo zrovna tohle jméno?

„A Ota bude Otakar. Jsem přece jen už starší muž a paměť mi neslouží tak jako v mládí,“ pokračoval vesele Oldřich z Chlumu. „Alespoň si to nepopletu, pokud ho oslovím jako Otu.“

„Jistě,“ souhlasila upjatě Ludmila z Vartemberka. „Stejně tak se jistě nespleteš, pokud mne budeš oslovovat jako Elišku. Jsi zřejmě na to jméno zvyklý.“

„Jsem,“ připustil a v jeho hlase se nedala nepostřehnout výtka. „Tak se přece jmenovala moje matka. A bratr Anselm byl kdysi mým učitelem. Mé církevní vzdělání mi teď bude určitě užitečné.“

Za mimořádné pozornosti celé hradní posádky opustili Bezděz odpoledne téhož dne.

„Ještě že s nimi tentokrát nemusím. Kdo ví, co by udělali ze mne,“ bručel Diviš a zálibně si prohlížel jizvu na své tváři. Panoš Ota si ho někdy dobíral, že vypadá jako loupežník, ale podle Divišova názoru bylo lepší vypadat jako lupič než jako šašek.

III. KAPITOLA

Po týdenní klidné cestě dorazili k Vratislavi. Město se rozkládalo na místě, kde se do řeky Odry vlévalo několik říček a potoků. Tady byl rušný přístav, který městu zaručoval spolu s obchodní cestou z Míšně na východ značný vliv a také bohatství. Vratislav byla jedním z největších polských měst a obehnána byla dvěma pásy mohutných kamenných hradeb. Na nich si před lety vylámaly zuby i tatarské hordy, když po vítězství nad polskými vojsky plenily zem.

Na Tumském ostrově před hradbami stál starobylý hrad slezských Piastovců a u něj mohutná katedrála svatého Jana Křtitele. Její věž byla pokrytá měděnými deskami a zdálky zářila jako obrovská hořící svíce. S městem byl ostrov spojen dřevěným mostem. Mosty ho spojovaly i s předměstími na opačném břehu Odry.

Výprava Oldřicha z Chlumu se zastavila u vesnického kováře na dohled hradbám. V jeho stáji nechala koně.

„Udělal jste dobře, zbožný minoritský bratře,“ chválil ho kovář. „Ve městě byste za ustájení jednoho koně zaplatil víc než za tři tady. Nechcete půjčit osly, odnesou vám zavazadla. Půjde s vámi můj syn a zvířata pak přivede zpátky. Jen za jediný denár navíc.“

Rádi souhlasili. Nemínili se zdržovat a rychle pokračovali dál. Cesta však byla ucpaná kupeckými povozy s koňmi a dvoukolovými kárkami, které před sebou tlačili venkované z okolí. Mezi nimi se proplétali obchodníci se zbožím v nůších či krosnách na zádech. Zahlédnout se daly i ženy, které nesly zboží v plátěných uzlících. Všude vládl křik a strkanice. Dav ještě zhoustl, když se přiblížili k výstavné Svídnické bráně. Byla z masivních kamenných kvádrů prokládaných cihlami. Nad vjezdem vyčnívaly trámy a na nich byl dřevěný ochoz krytý šindelovou střechou. Na ochozu stálo několik ozbrojenců s luky v rukách a shora dohlíželi na pořádek. Pod nohama jim na jednom trámu visel za krk muž, jehož tu před měsícem oběsili pro krádeže.

Oldřich z Chlumu se už během cesty dozvěděl, že mají štěstí. Zítra začínal ve Vratislavi velký výroční trh. I když se museli tísnit a u brány ztratili spoustu času, bylo jasné, že se v davech ztratí jako jehla v kupce sena. Navíc je chránil glejt papežského nuncia, který je opravňoval jako kajícné poutníky k nerušenému průchodu. Že nad nimi drží na této cestě ruku Svatý otec, to Ludmila z Vartemberka věděla, ale raději nepátrala, jak její manžel takovou listinu získal. A bylo to tak lepší.

Ten glejt si totiž napsal Oldřich z Chlumu sám. Přesto ta listina vysloveně falešná nebyla. Už delší dobu pečlivě chránil ve své truhlici prázdný pergamen s nunciovou pečetí, který před několika lety dostal od jistého milánského arcibiskupa. Jako papežův vyslanec se dostal ve Štýrsku do vážných potíží a on mu diskrétně pomohl. Tím pergamenem se mu arcibiskup odvděčil a Oldřich z Chlumu si ho schovával na vhodnou dobu. Teď se výtečně hodil.

Podle dohody vedl na oko jejich malou výpravu panoš Ota. Od chvíle, kdy opustili Bezděz, se přestal holit. Na bradě mu vyrostlo slušné strniště, které si každý den dobarvoval stejně jako vlasy. A na levou tvář si ještě přimaloval velkou pihu. Připadal si jak svatý mučedník, který musí trpět pro víru. Nechápal, jak mohou jiní mužové vousy na bradě snést. Štípaly ho a musel nosit hlavu stále vztyčenou, jinak ho šimraly na krku. Neměl ani náladu usmívat se na sklepnice, i když mu během cesty věnovaly pozornost snad ještě více než jindy. Jeho teorie byla zřejmě správná, ale nijak ho netěšilo, že ho litují.

V bráně jim cestu zastoupil urostlý ozbrojenec, kterému v ústech chybělo několik zubů, a trochu proto šišlal. Ale tady podle Otova mínění šišlal skoro každý, i ti, co měli zuby všechny. Beze slova mu ukázal glejt. Ozbrojenec ho přelétl pohledem, prostudoval pečeť a pak bezostyšně natáhl ruku, aby od nich vybral mýto.

„Tak pozor,“ odmítl to panoš Ota přísně. „Jsme kajícní poutníci pod ochranou papežského stolce, a proto nic platit nemusíme.“

Ozbrojenec klidně pokrčil rameny, jako by říkal, že se tedy nedá nic dělat, a ustoupil stranou. Prošli pod mohutnou klenbou a ocitli se na široké ulici, která vedla od brány k rynku. Tam se na ně vrhl nejméně tucet dohazovačů. „Pane, najdu vám nocleh! Nejlepší a nejlevnější ve Vratislavi,“ překřikovali se navzájem.

„Neposlouchejte je,“ odháněl je kovářův syn. To byla první slova, která po opuštění domova pronesl. „Chtějí vás okrást. Odvedu vás ke strýci. Je taky kovář, ale když je jarmark, pronajímá dvě místnosti. Sám se s rodinou na ty dva týdny odstěhuje do čeledníku. Budete bydlet v měšťanském domě. Není drahý. A jeho žena skvěle vaří.“

Panoš Ota vrhl krátký tázavý pohled na svého pána. Oldřich z Chlumu ihned přikývl. Tahle nabídka se mu výtečně hodila. Ve městě by se teď hledal slušný nocleh obtížně. Trhovci a návštěvníci byli všude. Kromě zablešených herberků a nejdražších dvorců bylo určitě všechno už dávno před začátkem jarmarku obsazené. U kováře navíc nebudou tak na očích. Městští ozbrojenci pravidelně kontrolovali zájezdní hostince, špitály a šenky, ale soukromé domy ne. Podle předpisů totiž nesměli měšťané ubytovávat cizince, mohli však poskytovat přístřeší příbuzným a přátelům. Během jarmarku vládl takový zmatek, že nikoho ani nenapadlo, aby nařízení prověřoval. Ostatně, nedodržovalo se ani v Praze.

„Bude se vám tam líbit,“ vykládal ochotně chlapec, protože předpokládal, že tuhle radu nedává zadarmo. A určitě se mu odvděčí i teta. Miloval její koláče. „Je to trochu stranou, hned u městských hradeb. Budete tam mít víc klidu než kolem rynku. Navíc je od strýcova domu jen pár kroků Bílá věž a za ní branka. Tou se, ctihodný otče, dostanete před hradby k minoritskému klášteru.“

Kovář se jmenoval Jacek Kladivo a jeho dům vypadal trochu zanedbaně, ale dvůr před domem byl čistý a kovář i jeho manželka byli oblečení do slušných šatů. Chlapec odnosil zavazadla hostů do domu, počkal, až dostane stříbrňák pro otce a druhý pro sebe. Pak uchopil osly za otěže a zmizel v úzké uličce.

„Pronajmu si obě jizby,“ oznámil panoš Ota. „Tedy za předpokladu, že cena bude křesťanská. Jsme jen chudí poutníci.“

„Tucet denárů denně za obě,“ vyhrkl ihned kovář. Neuměl se přetvařovat a nebyl ani dobrý obchodník.

„Je to i s jídlem?“

„To se platí zvlášť.

„Chceš víc, než si můžeme dovolit,“ povzdechl si smutně panoš Ota.

„Levnější ubytování ve Vratislavi neseženete. Jak dlouho se zdržíte?“

„Možná dva týdny, možná měsíc, podle toho, jak rychle vyřídíme svou záležitost. Ale určitě až do konce jarmarku.“

„Pokud zůstanete až do konce jarmarku, stačí mi šest denárů za den. Bude to tedy jen jedna a půl kopy za celé ty dva dlouhé týdny, ať tratím!“

„Pokud správně počítám, za čtrnáct dnů to je jedna celá kopa a nikoli půl k tomu, ale jen čtyřiadvacet denárů,“ ozval se Oldřich z Chlumu. „Ale budiž, dáme ti, co požaduješ. Máme však dvě podmínky.“

„Poslouchám,“ vyhrkl spokojeně kovář. Nedoufal, že to půjde takhle snadno. Ta cena byla více než dobrá

„Jíst budeme tady u tebe. Tvá žena nám bude vařit pod dohledem téhle ctnostné panny. Jmenuje se Eliška a potrpí si na čistotu a pořádek. Za jídlo budeme samozřejmě platit. Pokud nám bude chutnat, nebudeme šetřit.“

„Ani v knížecím paláci se nenajíte tak dobře, jako když vaří má žena,“ rozplýval se kovář. „Jaká náhoda. Jmenuje se také Eliška, budou si rozumět.“

„A druhá podmínka,“ nedal se vyvést z klidu Oldřich z Chlumu. „Před časem navštívil Vratislav můj dávný přítel. Tam, co byl ubytovaný, zapomněl svůj růženec. Prostřednictvím převora mne požádal, abych mu ho přivezl, ale jaksi mi opomněl sdělit, kde to vlastně bylo. Rád bych ten zájezdní hostinec našel.“

„V tom vám rád pomohu,“ přikyvoval horlivě kovář. Pak zvážněl a trochu nesměle je požádal: „I já mám jednu prosbu. Pokud by se vás někdo ptal, jste mí přátelé, nikoli hosté.“

„Lež je hřích,“ upozornil s prstem přísně vztyčeným Oldřich z Chlumu, „ale chápu, že to jinak nejde, a s těžkým srdcem ti proto vyhovíme. Odkud se známe?“

„Jak odkud?“ vyděsil se Jacek Kladivo.

„Kdyby se nás někdo ptal.“

„Nebudou se ptát… Ale rozumím. Odkud bychom se tak mohli znát?“

„Byl jsi někdy na jarmarku v Českém království?“

„Jezdívám jen do Náchoda.“

„Výtečně. Tak odtud se známe. Otec těch sourozenců, které doprovázím, tam má kovárnu, platí?“ Pak Oldřich z Chlumu vytáhl z měšce peníze za pobyt a vysázel je na stůl. Na znamení dohody si plácli a on kovářově rodině ještě požehnal.

„Nevypadá to tu špatně,“ hlásil panoš Ota, když obě jizby prohlédl. „V jedné je široké a pohodlné lůžko, ve druhé jen lavice, ale na spaní bude stačit. Mám dotaz. Abychom nebyli nápadní, je vůbec vhodné, aby minorita spal s mou sestrou?“

„Možná by bylo lepší, abys s tím minoritou spal ty. Samozřejmě na lavici. Pohodlné lůžko zůstane pro tvou sestru,“ vyjela na něj trochu popuzeně Ludmila z Vartemberka. Nezlobila se však na něj pro jeho trochu neuctivou poznámku, ale na svého manžela. A hned začala Oldřichovi vyčítat: „Co to mělo znamenat tam dole, že budu kovářově ženě pomáhat v kuchyni?“