Jan Bauer

ZACHRAŇTE KRÁLE

Detektivní román z doby Václava IV

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2012

© Obálka Martina Černá, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5961-8

I

„Vy být Hansa Rost, proslulý rychtář Starého Města pražského?“

Oslovený, sice ramenatý, ale nepříliš vysoký chlapík v koženém kabátci a s mečem zavěšeným na stříbrem zdobeném opasku, se pomalu otočil.

„Kdo se ptá?“ odvětil otázkou a přísně se podíval na vytáhlého, zhruba o hlavu většího muže s černýma jiskrnýma očima, mocným, rovněž černým knírem a se zeleným kloboukem zdobeným perem jakéhosi dravce. Nepochybně se jednalo o cizince, čemuž nasvědčovala i jeho špatná němčina.

„Jsem hofmistr Jeho Milosti uherského krále Zikmunda Lucemburského. Jmenuji se Jánoš Széchenyi a mám vás doprovodit do Královského dvora.“

Hansa ještě nikdy nebyl v Královském dvoře u brány naproti Svatému Ambroži. Třebaže se nacházel na území Starého Města, rychtář neměl žádný zájem o to, dostat se do kontaktu s královskými dvořany. Úplně mu stačilo, že čas od času se chtě nechtě musel setkat s královským podkomořím Zikmundem Hulerem, v té době snad nejmocnějším důvěrníkem krále Václava. Huler byl totiž někdejším staroměstským konšelem. Na zdejší radnici začala jeho strmá a pro mnoho lidí nepochopitelná politická kariéra. A protože měl Huler palác na Starém Městě pražském, občas si k sobě povolával rychtáře a zajímal se, jak dbá o bezpečnost ve zdejších ulicích. Hansu jeho předvolání vnitřně urážela a pobuřovala, ale nic s tím nenadělal. Odevzdaně se s nimi smiřoval, jako se smiřujeme s náhlým onemocněním nebo letním přívalovým deštěm.

Rychtář se pozorně podíval na Jánoše Széchenyiho a v duchu zvažoval, zda má v tomto případě nějakou možnost odmítnout jeho žádost.

„Kdo po mně v Královském dvoře touží?“ zeptal se opatrně.

„To poznáte, až tam přijdete,“ odpověděl uherský hofmistr. Jeho němčina se kupodivu trochu vylepšila, a dokonce se už netvářil tak přísně jako prve, když Hansu oslovil. Také se maličko usmál a významně si položil prst na ústa.

Rychtář váhavě pokrčil rameny. Chtěl sice ještě udělit pár pokynů staroměstským biřicům, ale to mohlo počkat. Přemohla ho zvědavost, a tak se ochotně vydal s Jánošem Széchenyim Celetnou ulicí ke Královskému dvoru. Odevšad voněl čerstvě upečený chléb a také calty a perníky. Hansa měl chuť si z lákavého zboží vystaveného na venkovních pultech něco vybrat, ale odolal. Kdoví, jak by se Zikmundův hofmistr tvářil, kdyby cestou k tomu neznámému pánovi, který s ním chce v Královském dvoře mluvit, chroupal kus perníku.

Když došli až k nedávno dostavěnému novému sídlu krále Václava u hradby rozdělující Staré a Nové Město pražské, rychtáře překvapilo, že nespatřil obvyklé královské zbrojnoše v červenobílých barvách, ale místo nich tu postávali pestře odění šikmoocí Kumáni, vzdálení příbuzní Tatarů, se zakřivenými meči po boku. Hansa si je s úšklebkem prohlížel a usoudil, že se nepochybně jedná o osobní stráž samotného uherského krále Zikmunda. Že je právě v Čechách, věděl. Však měl prý také jednání se svým nevlastním starším bratrem, českým králem Václavem. Proslýchalo se, že se spolu na Pražském hradě nepohodli a uražený Václav odjel na svůj oblíbený Žebrák.

Kumáni se před hofmistrem a rychtářem uctivě rozestoupili, někteří dokonce sklopili hlavu, aby naznačili zdvořilou úklonu. Nebylo pochyb o tom, že Jánoš Széchenyi patří mezi Zikmundovy důležité dvořany.

Oba muži vystoupali po širokém schodišti a stráž před nimi otevřela dveře do síně s malovaným trámovým stropem. Takřka polovinu jedné stěny zakrýval gobelín, který zřejmě, jak Hansa odhadl, zobrazoval rajskou zahradu. V rohu se jakýsi vysoký muž s dlouhými zrzavými vlasy hrbil nad pulpitem a prohlížel si nějaké listiny. Sotva vstoupili, prudce se otočil a prohlédl si staroměstského rychtáře pátravýma očima.

„Ty jsi Hansa Rost, rychtář Starého Města pražského?“ zeptal se pánovitým hlasem zvyklým poroučet.

Rostovi trochu poklesla kolena. Okamžitě pochopil, že má před sebou samotného uherského krále.

„Ano, Milosti,“ vyhrkl a poklekl před Zikmundem na jedno koleno.

„Vstaň,“ přikázal mu uherský král. „Széchenyi tě měl poučit, že si na dvorský protokol příliš nepotrpím.“

„Ano, ale,“ ozval se za Hansovými zády hofmistr, „nabádal jste mne, Milosti, abych předem nic neprozrazoval.“

„Správně,“ halasně odsekl král. Usedl do vysokého dřevěného křesla, přehodil pravou nohu přes levou a pak hlasem  výrazně tišším dodal: „Musíme spolu v přísně důvěrném kroužku projednat jistou záležitost, která by měla zůstat do poslední chvíle utajena.“ Otočil se na rychtáře a dodal: „Právě proto se v nejbližších hodinách od tebe, rychtáři, pan Széchenyi ani nehne. Rozumíme si?“

Hansa Rost se zatvářil nechápavě. Vůbec netušil, oč by mělo jít.

Král Zikmund to na něm postřehl a hned dodal: „Mám o tobě zprávy, že nepatříš ke špehům podkomořího Hulera.“

„To je dobře, nebo špatně?“ zeptal se rychtář a celá záležitost se mu líbila čím dál méně.

„Z mého pohledu je to dobře, jinak bys tady nestál. Kolik máš k dispozici mužů?“

„Mám pod sebou osm biřiců.“

„To je málo, ale přidám ti pár svých Kumánů. S nimi bys to mohl zvládnout.“

„Milosti, smím vědět, oč se jedná?“

„Samozřejmě že to smíš vědět, dokonce to musíš vědět. Nepůjde o nic menšího než o zatčení mého drahého bratra, krále Václava.“

Hansovi v té chvíli spadla čelist: „Ale to by byla velezrada! Vždyť jsem králův poddaný!“

Zikmund se nevzrušeně otočil na Széchenyiho: „Podej mi tu listinu!“

Hofmistr podal králi pergamen ležící na pulpitu. Uherský panovník si ho prohlédl, zvedl jej a zamával s ním Hansovi ve výši očí. Rychtář uviděl, jak se na jeho konci houpají dvě zavěšené červené pečeti.

„Přistup blíž a čti,“ vyzval ho Zikmund.

„S plným souhlasem zemského sněmu přebírá tímto Jeho Milost uherský král Zikmund v zájmu dynastie rodu Lucemburků do dočasné správy země Koruny české…,“ polohlasně slabikoval rychtář text napsaný česky pečlivým ozdobným písmem.

„Mám tutéž listinu také v latinském jazyce, nepředpokládám však, že by staroměstský rychtář uměl latinsky,“ usmál se panovník. „Ale to podstatné, co z této listiny vyplývá, je to, že nyní podléháš jen a jen mně a jsi povinen poslouchat mé příkazy.“

„Ano, Milosti,“ odvětil zcela zaskočený Hansa Rost. Nebylo se mu co divit. Vždyť dokument, který právě spatřil, vlastně stvrzoval Václavovo dobrovolné odstoupení z trůnu. Proč něco takového český král vůbec učinil? Proč se pokořil a tak znenadání zřekl veškeré moci?

„Potíž je v tom,“ pokračoval Zikmund, „že můj drahý bratr je duše nestálá a přelétavá a co jeden den slíbí, druhý den neplatí. Byť se vzdálil z Prahy na hrad Žebrák, nepřestal i odtud kout pikle, které by ho znovu vynesly na trůn. Dnes odpoledne se má ze Žebráku vrátit právě sem do Královského dvora. Jenže než sem dorazí, ty,“ panovník ukázal prstem na Hansu Rosta, „ho z pravomoci ti dané tvým rychtářským úřadem zajmeš a odvedeš ke mně.“

„Ale, Milosti, krále Václava budou jistě doprovázet ozbrojení jezdci a s nimi si mí lidé neporadí,“ namítl opatrně Rost.

„I na to jsem myslel. Počkáš na Václava na Kamenném mostě, postaráš se o to, aby jako první vjel do Staroměstské mostecké věže. Jakmile do ní vjede, necháš spustit mříž, která ho oddělí od jeho lidí. Pak už si mohou dělat, co chtějí, Václava budeme mít v hrsti.“

Zikmund si spokojeně zamnul rukama. Hansa Rost se však zamračil. Plán uherského krále mu zjevně nebyl po chuti, marně však přemýšlel, jak se z něho vyzout. Széchenyi se od něj nehne a ti Zikmundovi Kumáni jsou nepochybně docela ostří hoši, jimž nebude radno dostat se do drápů. Rost nebyl žádný zbabělec, roky v rychtářském úřadu ho naučily neuhýbat před sebevětším problémem. Ale s takovým, jaký se před ním toho dne vyskytl, se ještě nesetkal. Ostatně, je to jen souboj mezi dvěma rozvaděnými bratry, říkal si v duchu. Oba jsou syny císaře a krále Karla blahé paměti, na jehož památku nedá v této zemi nikdo dopustit. Jenže českým králem je přece nejstarší Václav, kdežto Zikmund panuje v Uhrách. Jestli se mezi sebou povadili, ať do toho netahají jeho. Vždyť je jen rychtářem Starého Města pražského! Může však Zikmundův požadavek odmítnout? Cožpak neviděl listinu, na níž byla zavěšena také Václavova pečeť? Cožpak on sám nesouhlasil s tím, že české země bude dočasně spravovat Zikmund? To rozhodně nešlo popřít. Listina byla zcela jistě pravá, byť Hansa Rost z vlastní zkušenosti znal dost listin padělaných, falešných. Kolikrát někomu stačilo v pergamenu vyškrabat datum nebo jméno, a hned bylo všechno jinak. Dokonce i papežové prý někdy uznávali falešné listiny za pravé! Marná útěcha. Něco Hansovi radilo vzít nohy na ramena a utéci, dokud je čas. Ale neudělal to. Místo toho se uctivě uklonil a v doprovodu hofmistra Széchenyiho a pětice Kumánů se vydal zpátky na Staroměstskou radnici.

II

Král Václav mlasknutím popohnal koně a v čele průvodu svých věrných dvořanů a královských zbrojnošů vjel na Kamenný most. U pilířů se kupily poslední špinavé kry, na řeku vypluly čluny rybářů a jejich volání se mísilo s klapotem mlýnů a křikem ptáků; jaro přišlo toho roku brzo, vál příjemný svěží a na časný březen nezvykle teplý vítr. Kamenná dlažba se rozezvučela pod kopyty koní a Václavovi bylo v té chvíli stejně lehce, jako když se při štvanici na jelena hnal lesy kolem Žebráku. Svou tvář nastavoval větru a světlehnědé vlasy mu vlály kolem hlavy. Mistr Jan Šindel mu na tento den sestavil velice příznivý horoskop, ascendent ve znamení Lva byl mimořádně dobrým znamením, nicméně Saturn v desátém domě svědčí o možných problémech. Ale na ty teď ani nepomyslel. Od jisté doby si král nechával sestavovat horoskopy dopředu na každý den, jak to ostatně dělával i jeho otec Karel. Také most, po kterém právě jedou, se neobešel bez horoskopů. Karel dokonce zdržoval začátek jeho výstavby až do doby, která byla příznivá jak z hlediska postavení hvězd, tak i podle numerologické pyramidy. Vyplatilo se to, byť most nikdy neviděl dokončený. To štěstí potkalo až jeho – Václava, a dělal vše pro to, aby toto jedinečné kamenné dílo bylo spojováno nejen s císařem a králem Karlem, ale také s ním, nejstarším synem. Václav věděl, že v celé křesťanské Evropě není mnoho takových staveb. Kdyby se počítaly divy světa, jak to činili dávní Řekové, jistě by mezi ně pražský most patřil.

Ohlédl se. O pár koňských délek za ním jel královský podkomoří Zikmund Huler, vedle něho se držel v sedle nádherného ryzáka se světlou hřívou vyšehradský probošt Václav Králík z Buřenic, za nimi pak zahlédl člena královské rady Jana Čůcha ze Zásady a královského hejtmana Bořivoje ze Svinař… Jeho stálí věrní. S nimi po boku se nemusí bát ani toho proklatého bratříčka Zikmunda. A že ten mu v poslední době nějak pije krev. Dokonce si na něm vynutil listinu, kterou mu předal země Koruny české do správy. Prý na ochranu otcovského dědictví! Ale s tím je teď konec. Václav byl odhodlán prohlásit smlouvu s bratrem za vynucenou, a tudíž neplatnou od samého počátku. Ach, kdyby byl nevypil tolik vína jako ten den, mohlo být všechno jinak. Jenže co si počít, když mu jeho lékař Zikmund Albík z Uničova doporučuje právě víno jako nejvhodnější lék na to jeho věčné pálení žáhy? Ne, už nebude pít, ať si Albík strčí ty své doktorské moudrosti za klobouk!

Uprostřed mostu se Václav zarazil. Spatřil, jak před bránou postává staroměstský rychtář s několika biřici. Zřejmě ho přišli přivítat. Ano, tak to nejspíš bude. Přicházejí ho uvítat, jak si jeho královský majestát zasluhuje. Možná budou chtít nějaké to privilegium pro Staré Město pražské navíc. Třeba další trh nebo výhradní právo na prodej zlatých šperků. Proč ne? Král má být velkomyslný, štědrý a měl by dát svým drahým Staroměstským něco navíc. Alespoň si je nezačne předbíhat ten proklatec Zikmund. Čert aby ho vzal!

Hansa Rost hořel samým napětím. Věděl, že teď musí něco rychle udělat, aby vlákal krále do brány na staroměstské straně a zdržel ostatní jezdce z jeho doprovodu. Teď, nebo nikdy!

Rychtář okamžitě přikázal biřicům, aby pod jakoukoliv záminkou zastavili Zikmunda Hulera a probošta Václava Králíka, kteří cválali jako první jen kousek za králem. Sám rychle ustoupil až do brány, uctivě poklekl na jedno koleno a sklonil hlavu. Uslyšel klapot kopyt králova koně a v zátylku ucítil Václavův bedlivý pohled.

„Vaše královská Milosti, buďte vítán ve Starém Městě pražském. Prosím vás, jak velí starodávný zvyk, sestupte ze sedla!“ S tím se Hansa zvedl a uchopil královského koně za řemení.

„Co je to za blbost?“ nasupil se Václav. „V životě jsem neslyšel o žádném zvyku, podle něhož bych měl sesedat právě ve Staroměstské mostecké věži.“ Přes své námitky však seskočil z koně a očekával, že nyní bude ve vší uctivosti požádán o nějaké to privilegium ve prospěch staroměstských měšťanů. Místo toho však k němu rychtář nečekaně přistoupil a trochu chvějícím se, ale přesto rozhodným hlasem prohlásil:

„Nechť se Vaše Milost považuje za zajatého!“ Zároveň s tímto výrokem zarachotila mříž, kterou se brána zavírala. Panovník se překvapeně ohlédl a uviděl, že ho nyní od jeho dvořanů a stráží oddělují pevné železné tyče.

„Ale to je zrada!“ zvolal rozhořčeně.

„Pouze bezpečnostní opatření,“ ozval se uherský hofmistr Jánoš Széchenyi, který rázně vystoupil ze stínu brány. „Považujte se, Milosti, od této chvíle za zajatce svého bratra, uherského krále a správce zemí Koruny české Zikmunda Lucemburského.“

„Ten zkurvysyn, ten zvyjebanec!“ zaklel Václav a sáhl po meči. Ale než se stačil dotknout jílce, uchopili ho za ruce připravení Kumáni.

„Jen žádná ukvapená gesta, Milosti. Vašeho pana bratra by to tuze mrzelo.“ Széchenyi se obrátil na své Kumány a zvolal: „Plášť!“

V mžiku dva šikmoocí zbrojnoši zahalili českého krále do šedého pláště s kapucí, takže každý náhodný svědek si mohl myslet, že tady rychtář s biřici a Kumány vedou jakéhosi mnicha řádu minoritů. Z opatrnosti Václavovi spoutali ruce a odebrali opasek s mečem. Pokoušel se křičet, sám slyšel výkřiky z druhé strany mříže v bráně, ale všechno bylo marné. Nikdo z okolí se ani neohlédl, naopak jim všichni uctivě ustupovali z cesty.

Kumáni krále nelítostně vláčeli směrem ke Staroměstskému rynku a dál Celetnou ulicí ke Královu dvoru. Přítomnost rychtáře Hansy Rosta a jeho lidí pak kolemjdoucí utvrzovala v přesvědčení, že byl zřejmě zatčen nějaký nebezpečný zločinec. Dokonce i ti šikmoocí uherští Kumáni byli zřejmě povoláni, aby bděli nad klidným životem staroměstských měšťanů. Ostatně, krádeží a loupeží v poslední době nápadně přibývalo, a jestli s tím někdo něco udělá, pak si zaslouží jen chválu. Tak smýšleli všichni pořádkumilovní měšťané.

Král Václav zatím vztekle koulel očima a škubal spoutanýma rukama. Poté, co ho polechtali kopím na zádech, si už netroufal křičet, jen v duchu proklínal svého bratříčka a horečně uvažoval, co od něho zase bude chtít. Má se snad definitivně zříci v jeho prospěch české koruny? O tu římskou ho připravili už říšští kurfiřti, a nyní by měl přijít ještě o tu poslední? Takové ponížení! Kdyby mu nevadily svázané ruce, byl by si jimi nejraději zakryl tvář, a kdyby se nestyděl, rozplakal by se.

Čím více se blížili ke Královskému dvoru u brány proti Svatému Ambroži, tím více jím lomcovalo zoufalství. Krásný jarní den se rozplynul vniveč, z pocitu omámení na Kamenném mostě přišel pád. Cožpak mu nesliboval Šindelův horoskop ascendent ve znamení Lva? Jenže tam byl také Saturn v desátém domě, neklamné znamení pro vladařské problémy. Problémy? Nebo snad už úplný pád?

„Tak tady jsi, milý bratře,“ uvítal ho Zikmund v audienční síni, na kterou byl Václav mimořádně pyšný. Podlahu tvořily velké červené dlaždice z pálené hlíny, bíle omítnuté stěny zdobily pravé vlašské gobelíny s loveckými výjevy a velký krb, v němž nyní plál oheň, byl obložený žulovými deskami. Místnost působila i se svým malovaným trámovým stropem mohutným a důstojným dojmem. Venku bylo sice teplo, ale tady uvnitř v kamenném paláci panoval chlad, a nebýt hořících bukových polen v krbu, asi by se Václav roztřásl nejen vztekem, ale i zimou.

„Proboha, vy jste mu svázali ruce?“ rozhořčil se Zikmund. „Kdo to nařídil?“ otázal se zhurta.

„Milosti, račte prominout, jen kvůli bezpečnosti…,“ zakuňkal Jánoš Széchenyi.

„Okamžitě ho rozvažte!“ přikázal uherský král a pak s pohledem upřeným na svého bratra dodal: „A ty si sedni a udělej si pohodlí, vždyť jsi tady doma.“

Osvobozenýma rukama ze sebe Václav shodil šedý plášť, uvelebil se v dřevěném, kůží vykládaném křesle a třel si od pout odřená zápěstí. V té chvíli to na okamžik vypadalo, jako by to byl on, a ne Zikmund, kdo může rozkazovat. Ale uherský král vzápětí ten podivný obrázek změnil, když sám usedl do druhého křesla a ukázal na dva postávající muže, jejichž tváře Václav až příliš dobře znal.

„Dovol, abych ti, bratře, představil dva urozené pány, kteří budou zatím v Čechách vládnout místo tebe a tvých milců! Novým královským podkomořím je tobě jistě dobře známý Ota z Bergova,“ hubený muž s dlouhými prošedivělými vousy se dvorně uklonil, „a nejvyšším purkrabím pak Jindřich z Rožmberka.“ Pán z Růže se na Václava usmál a položil si ruku na hruď. „Měl tady být ještě náš bratránek Jošt,“ hořce se ušklíbl Zikmund, „ale místo toho, aby mi byl vděčný, že jsem ho zbavil jeho bratra Prokopa, urazil se a odjel do Brna. Nikomu se nezavděčíš.“

„Kde je Prokop teď? Co jsi s ním udělal?“ vyhrkl Václav naplněný obavami o osud mladšího moravského markraběte.

„Užívá si pohostinství Bílé věže Pražského hradu, kterou jsi, pokud vím, také ty před časem poznal.“

„Chceš mě tam snad znovu uvěznit?“ vyprskl vztekle český král.

„Nic takového nemám v úmyslu, bratře. Chci jenom uchránit naše lucemburské dědictví, s nímž ty tak neopatrně nakládáš.“

„Jakým právem?“ rozvzteklil se Václav a vyskočil z křesla.

„Uklidni se, bratře! Hněv nebývá dobrým rádcem. A ty,“ Zikmund se otočil na svého hofmistra, „nech nám přinést víno, pokud možno naše, uherské.“

„Nebudu pít,“ zavrčel český král. „Alespoň ne s tebou!“

„Ale, ale,“ usmál se Zikmund a pohlédl na svého bratra jako starostlivý otec na zlobivé dítě. Sám pak uchopil přinesenou konvici a do číší z benátského skla rozlil nápoj karmínové barvy. Václava pohled na nalité víno přímo fascinoval. Chtěl sice bratrovi oponovat, nejlépe mu chrstnout obsah číše do očí, ale neodolatelná chuť napít se převládla. Chvějící se rukou uchopil nabízený vzácný skleněný pohár a rychle do sebe obrátil jeho obsah, ani nevyčkal, až Zikmund pronese přípitek. Ten jeho počínání pobaveně sledoval. Znal bratrovu slabost pro víno, která ho často přiváděla na scestí, a počítal s ní i v tomto případě.

„Na náš lucemburský rod! Ať nám Bůh žehná!“ Zikmund mírně upil, rozhlédl se kolem sebe a vyzval Rožmberka, Otu z Bergova a Széchenyiho: „A my, pánové, půjdeme!“

Václav jejich odchod ani nevnímal. Sám si nalil z konvice do vyprázdněné číše a znovu se napil. Teprve pak se rozhlédl kolem sebe. V krbu praskala hořící polena a audienční síň byla zcela opuštěná. Byl zde úplně sám. Zaskočilo ho to. Vůbec si neuvědomoval, kdy odtud Zikmund se svými nohsledy odešel.

Vstal, přistoupil k těžkým dubovým dveřím a vzal za kliku. Bylo zamčeno. Zikmund ho tady prostě zavřel. Doklopýtal zpátky ke křeslu, složil hlavu do dlaní a bez zábran se rozplakal.

III

Jakub Protiva s uspokojením pohladil očima zelenající se osení žita. Zima nebyla příliš tuhá a žádná část z na podzim vysetého obilí nepomrzla, a tak nebude třeba pole dodatečně přesévat. Stejně je to zvláštní, pomyslel si a popohnal svého koně dolů po cestě mezi poli, vedoucí do údolí Zlatého potoka. Není to tak dávno, co honil lupiče, chmatáky, vrahy, rváče a lotry všeho druhu na Novém Městě pražském, a teď se z něj stal sedlák, zemědělec, ačkoliv na tohle povolání nikdy nepomyslel. Cožpak Drahuše, jeho choť, ta se vždycky musela starat o nějakou tu domácí havěť. I na novoměstské rychtě měli kravku, několik prasat a koz a samozřejmě koně. Pro ni nebylo kydání hnoje a dojení mléka, stloukání másla v máselnici a podobné práce ničím nezvyklým. Navíc tady na Protivci byla jeho švagrová Blažena, vdova po bratru Ondřejovi, a další ženy, které jí v případě nutnosti poradily. Ale co si měl počít on, když se do té doby celý život oháněl mečem nebo vyslýchal zločince? Z rodné tvrze Protivce odešel příliš mlád a nic ho k polím a sedlačení tady v šumavském podhůří nepoutalo. Nejdříve sloužil na dvoře císaře a krále Karla blahé paměti, dokonce se stal jeho osobním strážcem a posléze i důvěrníkem. Když se oženil, usadil se v úřadu královského rychtáře Nového Města pražského a brzy proslul jako vyšetřovatel zvláště obtížných kriminálních případů. Vzpomínal, jak ho pozvali na Pražský hrad, aby odhalil traviče, který se pokoušel připravit o život samotného krále Václava, jak dostal na šibenici takové povedené ptáčky, jako byli Markvart ze Zvířetic nebo Jan Zoul z Ostředku a jeho muži. Najednou mu připadalo, že to všechno bylo strašně dávno. Občas se mu zastesklo po příteli Blasiovi, františkánském mnichovi, který mu pomáhal se zvláště zapeklitými případy, po oblíbeném Černém pivovaru na Dobytčím trhu, kde spolu sedávali nad dobrým truňkem. Ach, kde je těm dnům konec? Po bratrově smrti se chtěl na Protivec vrátit, a skutečně se vrátil, i když z trochu jiných důvodů, než původně zamýšlel. Sám král Václav prý poručil novoměstskému purkmistrovi Hanuši Zlatníkovi, aby byl Jakub Protiva ze dne na den zbaven svého úřadu. Ach, panská láska po zajících skáče a Jeho Milost král je duše nadmíru přelétavá a ochotná naslouchat našeptávání různých milců, jimž až příliš spravedlností posedlý Jakub vadil. Škoda na to myslet, jenom se člověk zbytečně rozhořčí!

Dojel až k potoku. Všiml si, že v mladé travičce už rozkvetly blatouchy. Zastavil koně a nadýchl se svěžího jarního vzduchu.

Do zurčení potoka náhle zazněl výkřik: „Pane Jakube!“ A vzápětí se ozval dusot kopyt blížícího se koně.

Protiva se ohlédl a spatřil svého správce Zdirada, jak žene hnědáka rovnou k němu. Svatý Bože, co se děje? Vždyť toho koně málem uštve!

„Pane Jakube!“ volal Zdirad. „Musíte honem do tvrze!“ Správce škubnutím uzdy zastavil hnědáka přímo před zemanem.

„Stalo se něco, Zdirade?“ zeptal se Protiva nevzrušeným hlasem. Od té doby, co se vrátil na Protivec, ho takřka nic nedokázalo rozčílit. Tady na venkově panoval poklid a města pražská se všemi těmi spory a hádkami, kterými se zaobírali nejmocnější páni Českého království a Svaté říše římské, byla nekonečně vzdálena. Snad jediný problém představovala Stáza, děvečka z blanického mlýna, které se ujal a která najednou nemohla pochopit, že už s ní nemíní spát. „Mám tady manželku a děti. Jak si to představuješ?“ vysvětloval jí. Děvče vždycky jen uraženě pohodilo hlavou a odešlo. Drahuše si jejího vzpurného chování časem samozřejmě všimla, i když se naštěstí nedozvěděla jeho příčinu. „Ta holka je drzá. Budu ji muset víc zapřáhnout do práce,“ prohlásila. Jakub vždycky jen přikývl a nevzrušeně poznamenal: „Dělej, jak myslíš.“

„Do tvrze přijeli nějací páni a ptají se na vás, pane Jakube. Prý s vámi nutně potřebují mluvit.“

„Vida. A co je to za pány? Představili se ti?“

„Kdepak. Říkají, že se dobře znáte.“

„Milý Zdirade, já znám tolik pánů, že jsi jich za celý svůj život tolik nepotkal. A řeknu ti důvěrně, většinou není o co stát.“

„Ale ti páni říkali, že to hrozně spěchá.“

„Nic nespěchá, uklidni se, Zdirade. Teď se spolu vrátíme na Protivec, ale nebudeme štvát koně. Však tam i tak brzy budeme.“

Správce se na Jakuba podíval s obdivem. Líbilo se mu, že za všech okolností zachovává klid a ví si se vším rady. Pravda, sedlačině zpočátku mnoho nerozuměl, ale teď už se docela rozkoukal a zvykl si tady.

Vydali se podél Zlatého potoka a pak po cestě do kopce ke vsi, které vévodila mohutná tvrz. S malou věží vypadala takřka jako hrad, ale k tomu jí nějaké to patro ještě chybělo. Zato hradby měla pevné, na jaké si žádný lapka netroufal. Na dvoře spatřil Jakub čtyři přivázané koně. Podle sedel a postrojů s lesknoucími se stříbrnými ozdobami usoudil, že jde patrně o vznešené a bohaté hosty. Seskočil ze svého oře, podal uzdu čeledínu Jurovi a vešel do světnice. U stolu pokrytého bílým lněným ubrusem seděli všichni čtyři jezdci. Jakmile se ocitl ve dveřích, rychle otočili hlavy. Jakub okamžitě poznal jednoho z nich, u zbývajících tří si nebyl jist, ale jejich tváře mu byly povědomé. Nepochybně se už asi v městech pražských nebo na královském hradě setkali.

„Pozdrav vás pánbůh, pane z Protivce,“ ozval se od stolu ten, kterého Jakub okamžitě poznal, Zikmund Huler.

Zeman nestačil odpovědět, když se ozvala švagrová Blažena: „Nabídla jsem pánům naše pivo a calty. Musela jsem vznešené hosty nějak uctít.“

Jakub ji sjel ostrým pohledem: „Nech nás, prosím tě, o samotě.“

„Ale jistě, švagře,“ pípla a zmizela do kuchyně.

„Co vás za mnou přivádí, pane královský podkomoří?“ zamračil se Jakub, usedl na volnou židli a natáhl se pro džbán s pivem, aby si také nalil.

„Bohužel už nejsem královský podkomoří,“ řekl smutně Huler a jeho tučnou načervenalou tvář přelétl chmurný mrak.

„Ale, ale, copak se stalo? Snad jste se neznelíbil Jeho Milosti králi Václavovi?“

„Jemu ne, ale jeho bratrovi, uherskému králi Zikmundovi.“

„To už u nás vládne Zikmund?“

„Vidím, že nic nevíte, pane z Protivce.“

„Žiji tady stranou velkých událostí. Spíše mne zajímá, jak teď na jaře vzchází žito, než to, kdo momentálně panuje v Království českém.“

„Takřka vám závidím,“ povzdechl si Huler. „Já se zatím stal štvancem, dokonce mi dal král Zikmund prohledat můj dům na Starém Městě pražském, a kdybych se včas neuchýlil do pevných zdí svého hradu Orlík, kdoví, jak bych dopadl.“

„Dobře si pamatuji na váš hrad. Pokud mě paměť neklame, tam jsme se viděli naposled. Nechal jste nás několik hodin trčet v hradním vězení.“

„Ach, to byl jen žert, pane z Protivce. Ani nevíte, jak mě to nyní mrzí.“

„Budiž, stalo se,“ odbyl jeho omluvu Jakub. „Proč jste za mnou vážil cestu?“

„Král Zikmund dal zajmout svého bratra, krále Václava, a vězní ho neznámo kde. Mne sesadil z úřadu královského podkomořího a nahradil svým věrným Otou z Bergova. Nejvyšším pražským purkrabím ustanovil vašeho dobrého známého Jindřicha z Rožmberka. Myslel jsem si…“

„Počkejte,“ zadržel Jakub proud Hulerovy řeči, „do čeho mne to chcete zatáhnout?“

„Máte pověst nejlepšího vyšetřovatele v celém království…“

„Jsem jen malý zeman, sedlák, starám se o svá pole, lesy a dobytek…“

„To vás přece, pane z Protivce, nemůže uspokojovat,“ namítl bývalý podkomoří.

„Jestli mne to uspokojuje, nebo ne, to prosím nechte na mně.“

„Náš panovník, Jeho Milost král Václav, je kdesi ve vězení jako nějaký lotr. Všechna práva a privilegia Země české byla surově pošlapána…“ Huler se až zalykal, jak ze sebe chrlil všechna ta zoufalá slova, a jeho tři společníci smutně klopili zraky do bílého ubrusu.

„Pokud vím, Zikmund je Lucemburk. Jestli převzal vládu v Českém království, tak zůstala vlastně v rodině, a nevšiml jsem si, že by došlo k pošlapání nějakých práv a privilegií. Snad jedině v tom, že jste byl vy, pane Hulere, zbaven svého úřadu.“

Bývalý podkomoří smutně povzdechl a upřel na Jakuba oči se zoufalým výrazem: „Nevím si rady, jak vás přesvědčit. Což vy nechcete zachránit svého panovníka?“

„Ale Jeho Milost král Václav je také vaším panovníkem. Proč se v této záležitosti sám neangažujete? Říká se přece, že máte své špehy všude.“

„Kéž by to byla pravda, pane z Protivce,“ zoufal si Huler. „Je mi líto, ale zůstalo mi jen pár nejvěrnějších přátel, kteří jsou odhodláni se mnou snášet nepřízeň uherského krále.“

„To máte těžké,“ pokýval hlavou Jakub a zhluboka se napil piva.

„Mám tomu rozumět tak, že nám pomůžete najít krále Václava?“ otázal se Huler s náhlou nadějí v hlase.