Naďa Horáková

ŽENY NA PRANÝŘI

Mocní a ubozí Markrabství moravského

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková 2013

© Obálka Diana Delevová, Ondřej Nývlt, 2013

© Mapa Martina Mikulová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5729-4

Mému milovanému Dušanovi mladšímu

Prolog

Píše se rok 1353. Před třemi lety se v městě Brně usadil Jan Jindřich Lucemburský, mladší bratr krále Karla IV. a nový markrabě moravský. Brno se opět stalo hlavním městem Moravského markrabství. Markrabě Jan Jindřich pokračoval v práci svého bratra Karla, aby Moravu zkonsolidoval a vykoupil hrady a statky kdysi šlechtě zastavené jejich otcem Janem Lucemburským a aby obnovil správu země pod zemskými úředníky. Oba bratři byli dobří hospodáři a osud české a moravské země jim ležel na srdci.

Jan Jindřich měl za sebou pohnutý život, přestože mu bylo pouhých třicet jedna let. Jeho první manželství s Markétou Tyrolskou skončilo skandálem. Obvinila ho z impotence a vyhnala z Tyrolska. Ona i její nový manžel, markrabě Ludvík V. Braniborský, pak skončili na mnoho let v klatbě. Aby tak nedopadl i Jan Jindřich, musel devět let čekat na to, až jeho manželství s Markétou papež náležitě rozvede. Teprve pak se mohl v roce 1350 oženit. Jeho druhou ženou se stala Markéta Opavská, ale ani počátek jejich manželství se nevyvedl. Po svatbě a krátkém soužití se zamilovaní manželé museli na čas rozloučit, protože oba skončili v klatbě za nedovolené manželství. Překážkou bylo, že si nevyžádali papežský dispens, tedy povolení ke svatbě. Byli totiž blízcí příbuzní – pravnučka a pravnuk krále Přemysla Otakara II. Teprve když Jan Jindřich o povolení k tomuto příbuzenskému sňatku požádal Řím a dostal kladnou odpověď, mohl si svou ženu přivést zpět na hrad Špilberk. Byla to pouze formální záležitost, ale svět byl založen na pořádku. A kdo ho porušil, ten byl potrestán, ať se jednalo třeba o hlavy nejvyšší.

Jan Jindřich byl volnomyšlenkář a obvykle řešil věci s nadhledem. Staral se o vysokou politiku a o otázky bezpečnosti země. Občas předběhl svou dobu, ale ta ho vždycky odkázala do patřičných mezí. A aby ty meze příliš nepřekračoval, o to se starala i jeho žena Markéta Opavská. Od dětství věděla, že království tvoří nejen šlechta, ale i měšťané, vesničané a také lidé na okraji společnosti, tedy tuláci, žebráci a nevěstky, a v neposlední řadě také provozovatelé nectných řemesel, jako například kat, jeho rodina a jeho holomci.

V centru pozornosti krále Karla i markraběte Jana Jindřicha bylo i Slezsko. Původně jednotné území, určené jako úděl vedlejší větve Piastovců, bylo během staletí rozdrobeno do více než dvaceti knížectví, kde vládli slezští Piastovci. Tato knížata se v náklonnosti zmítala mezi královstvím českým a polským, protože pás jejich území ležel právě mezi oběma zeměmi. Důležitým knížectvím, které otvíralo Lucemburkům cestu k polskému Slezsku, bylo knížectví opavské, jemuž vládl Mikuláš II. Opavský z poslední větve přemyslovské krve. Byl vnukem Přemysla Otakara II., ovšem z levého boku.

Právě Mikulášovu dceru si vzal Jan Jindřich Lucemburský za manželku a zapojil se tak ještě úžeji do spletité sítě příbuzenských vztahů se slezskými Piastovci. Matka markraběnky Markéty byla totiž Anna Ratibořská a také současná manželka knížete Mikuláše byla slezská kněžna Hedvika Olešnická. Avšak i samotní předkové Lucemburků z rodu Přemyslovců byli spojeni se slezskými knížaty. Například dcery krále Václava II. byly provdány za knížete javorského a knížete lehnického a jeho syn Václav III. si vzal za ženu kněžnu Violu Těšínskou.

Pokrevní propojení Přemyslovců, Lucemburků a Piastovců, ať slezských či polských, a ostatně i Habsburků bylo tak těsné, že téměř při všech sňatcích bylo nutné žádat papeže o dispens, tedy o povolení sňatku, kvůli blízkému stupni příbuzenství ženicha a nevěsty. Ale tato nezdravá spřízněnost si mnohdy vyžádala svou daň. Blízce příbuzná manželství zůstávala často bezdětná, jako by prozřetelnost krotila lidské ambice.

Přestože slezská knížectví nepatřila k těm největším ani nejbohatším, dcery slezských knížat byly pro svou vznešenou krev, namíchanou snad ze všech šlechtických rodů Evropy, žádanými manželkami. Co víc by si mohli urození i méně urození, bohatí i méně bohatí nápadníci přát, než zapojit svůj rod do této fascinující směsice minulosti a zajistit tak svým potomkům místo na výsluní evropské elity.

Je únor léta Páně 1353 a Brno očekává v brzké době návštěvu právě ze slezských luhů a hájů. Markraběnka Markéta je těhotná a křtiny prvního dítěte markraběcího páru mají být velkolepou oslavou moravsko-slezské soudržnosti. Markraběcí rodina právě vybírá vhodné jméno pro prvorozeného potomka.

Křestní jména středověkých lidí nebyla příliš nápaditá. Řídila se křesťanským kalendářem, v němž byla zapsána jména světců. Nejoblíbenějším křestním jménem u mužů bylo například Jan, Jakub, Jindřich a Mikuláš. U žen byl výběr z křestních jmen ještě užší. Každá druhá žena se jmenovala Alžběta, Markéta, Anna nebo Kateřina. A tak není divu, že se ujímaly i nejrůznější přezdívky, například podle povolání či vzhledu, aby bylo možné jednotlivé osoby od sebe rozlišit třeba při výběru daní.

I

Královské město Brno, únor 1353

Kateřina Ferreová seděla u okna v prvním patře domu a hedvábím si vyšívala kytlici z toho nejjemnějšího plátna, jaké se dalo v Brně dostat. Drobná šestnáctiletá dívenka vypadala spíš jako dítě než jako pár měsíců vdaná žena. Vdávala se po svatém Havlu. Z okna viděla do Kobližné ulice, což skýtalo nespočet možností rozptýlení, když trhovci a zákazníci chodili na Dolní trh a zase z něho odcházeli.

Vtom Kateřina zpozorovala svou matku Alžbětu, jak se služkou přichází k domu jejího manžela. Alžběta Smelclinová strávila na Dolním trhu hodnou chvíli a hledala něco zajímavého jako dárek pro svou dceru, ke které šla právě na návštěvu. Alžběta pocházela z bohatého patricijského rodu Pohořelických a byla nesmírně hrdá na svého bratra Marka, který býval pravidelně přísežným v brněnské městské radě.

Kateřina otevřela okno, vyklonila se z něho a zamávala na matku. Paní Alžběta ji zpozorovala a pospíšila si k domu. Služka nesla košík plný drobností.

Vtom vrzly dveře světnice a Kateřina se polekaně obrátila. Ve dveřích stál její o třicet let starší muž Jiří Ferreus a z očí mu sršela zloba. „Zase, ty nemehlo, lelkuješ?“ houkl na ni zlostně.

„Ne, vyšívám,“ ukázala mu Kateřina ustrašeně plátno.

„Říkal jsem ti, aby ses v tom okně nevystavovala jako dorota na Puhlíku!“

„Ale všechny…“

„Mě nezajímá, co dělají jiné ženy. Ty vědí, jak se u okna chovat, ale ty ne!“

Zvyšoval hlas a přibližoval se k ní. Byl tak soustředěný na nezdárnou manželku, že ani nevnímal otevřené okno. Kateřina se začala choulit a kryla si hlavu rukama.

Pádná ruka Jiřího dopadla na její ruce i hlavu. Kateřina spadla na zem a Jiří ji kopl do boku.

„Nekopej mě, ne!“ ječela Kateřina jako na lesy, protože věděla, že matka stojí před domem a otevřeným oknem ji slyší.

Její vzdor ho rozzuřil a jal se ji trestat dál.

„Vstávej, ty hampejznice líná!“ zařval na ni a znovu ji kopl.

Vtom někdo prudce zaklepal na domovní dveře, až to bylo slyšet otevřeným okem i do pokoje. Jiří se vzpamatoval a trochu nejistě se podíval po okně.

Vyklonil se z něho. Uviděl Alžbětu Smelclinovou, jak celá bledá stojí pod oknem a nevěřícně se na něho dívá, stejně tak jako služka, která zaklepala na dveře a nyní již stála opět u své paní.

„Co chceš, Alžběto?“ zeptal se neomaleně a jako by se nic nedělo.

„Jdu na návštěvu k dceři.“

„Dnes nemá čas. Přijď příští týden.“

„Aspoň s ní chci mluvit přes okno,“ odpověděla Alžběta naléhavě, ale v jejím hlase zazněla i výhrůžka.

Jiří zaváhal, ale potom přikývl: „Tak počkej, zavolám ji.“ Ustoupil od okna a zavřel ho.

Alžběta šokovaně poodstoupila dál od domu do ulice, ale do světnice vzhledem k výšce domu a zavřenému oknu neviděla.

Jiří surově odtáhl ležící a plačící Kateřinu dál od okna a trhnutím za ruku ji postavil.

„Neřvi, nebo dostaneš ještě víc! Víš, co máš říkat.“

Kateřina přikývla. Utřela si oči. Upravila si pošmodrchané zavití. Strach z ran byl ještě větší než její žal, takže když Jiří znovu otevřel okno a postavil ji do něho, neplakala. Ovšem Jiří stál za ní a držel ji za dlouhý hnědý cop, jako by jí připomínal, co bude následovat, když si bude matce stěžovat.

„Maminko, dobrý den,“ řekla a usmála se.

„Kateřino, je všechno v pořádku?“ zeptala se Alžběta znepokojeně.

„Jistě, maminko,“ odpověděla pevným hlasem, ale její tvář dávala matce najevo, jak je nešťastná.

„Dobře, Kateřino, přijdeme zítra i s otcem. Doufám, Jiří, že nepůjdeme zbytečně.“ V hlase jí opět zazněl pohoršený tón.

„Budeme vás čekat, Alžběto,“ odpověděl.

„Sbohem, moje dítě,“ rozloučila se Alžběta a dala služce pokyn, aby košík nechala u dveří do průjezdu. Pak se otočila a odcházela pryč. Nitro jí vřelo bolestí, jakou snad nikdy v životě nepoznala. Bylo jí špatně a celá se chvěla úzkostí. Její děťátko je v ohrožení. Vzpomněla si na probdělé noci u postýlek svých dětí, kdy jim srážela horkost, na žal, který prožívala, když dvě děti umřely ještě v kojeneckém věku, na sladkobolnou úzkost, když pak děti odcházely do svých nových rodin. Ale takový pocit, jaký v ní vyvolal Jiřího útok na její malou Kateřinu, neznala. Pochopí ho snad jen matka, která je ochotná udělat pro štěstí svých dětí cokoliv.

Jiří chvíli hleděl za vzdalující se tchyní a pak zavřel okno. Mezitím Kateřina rychle odcházela pryč z místnosti.

„Počkej,“ zahartusil.

Dívka se zastavila ve dveřích a chvěla se.

„Zítra odpoledne připravíš všechno na pohoštění svých rodičů. A nechci slyšet jediné fňuknutí. Víš, jak nesnáším, když se vynáší z domu. Co se doma upeče, to tu také zůstane!“

Ustrašeně přikývla.

Šlojířnice Hedvika vyšla z markraběcího paláce na Rybném trhu s košíkem v ruce a s ustaranou tváří. Byla to hezká žena. Modrá barva jednoduchých měšťanských šatů a teplý králičí plášť jí neobyčejně slušely. A kdokoli šel kolem ní, nespustil oči z jejího půvabného zavití hlavy. Pokrývalo jen vlasy a uši, takže jí byla vidět celá tvář, ale nepůsobilo frivolně.

V košíku pod ústřižky látek na závoje se skrývala hřivna, kterou dostala od paní Kareny, hofmistryně markraběnky Markéty, ale Hedvice letěly hlavou myšlenky jako oblaka před bouřkou. Že měla díky markraběnce a jejímu fraucimoru plné ruce práce, přijímala jako požehání, jenže právě teď jí chyběly odpovídající látky, aby mohla náročné požadavky šlechtičen uspokojit. Kupec s látkami přijede až příští týden a ona do té doby musí vynaložit veškerou svou šikovnost, aby z minima látek našila co nejvíce krásných šlojířů. Pro markraběnku měla schovanou látku lehounkou jako pavučina a stejně tak i utkanou a pošitou droboučkými perličkami. Jako by právě opustila palouk blyštící se ranní rosou. Dovezl ji cizí kupec s podivnou tváří a šikmýma očima. Měla ji doma už dva roky a opatrovala ji jako nejcennější poklad. Věděla, že jednou její čas opustit truhlu v ložnici nadejede. A právě teď se to stalo. Minulý týden přišla paní Karena do její dílny a pozvala ji do paláce. Že se markraběnka doslechla o jejích krásných šlojířích. Hedvika přinesla markraběnce tři šlojíře a hned dostala objednávku na tři další. Ty odevzdala dnes a opět odcházela s objednávkou pěti šlojířů pro vznešené dámy dvora.

Hedvice bylo dvacet osm let a před třemi lety ovdověla. Její o dvacet let starší manžel se jednoho dne už neprobudil ze spánku a jí zanechal dílnu s dvěma tovaryši a dvěma učedníky a s několika rozešitými šlojíři. Měla tři možnosti. Dílnu prodat, provdat se za zavedeného šlojířníka nebo za jednoho z tovaryšů, nebo se sama ujmout vedení dílny. Zvolila poslední možnost a nelitovala. Její nebožtík manžel byl pracovitý člověk, ale chyběl mu cit pro práci, které se vyučil u svého otce. Hodil by se spíš na kováře než na krejčíka obcujícího celý život s drobnou jehlou a drátky. Zato Hedvika jako by se pro šlojířinu přímo narodila. Za pár neděl po svatbě už ušila šlojíř krásnější než kdokoliv z dílny. Měla i hodně nápadů, jak práci v dílně zlepšit, ale muž ji vždycky odkázal tam, kam žena patří. Do kuchyně a ke škopku. Pomáhat mohla jen tehdy, když v dílně nestíhali. To se však stalo málokdy. V Brně bylo dostatek šlojířníků a šlojířnic.

A tak si šila šlojíře sama pro sebe a vždycky byla středem pozornosti. Uměla si totiž šlojíř na hlavě všelijak upravit a přichytit drátky a sponami, takže stejný šlojíř vypadal pokaždé jinak. Zvědavým ženám tvrdila, že jí je ušil manžel. Ten mlčel. Takové hloupé ženské tlachání! Jako by nebylo nic důležitějšího než to, do čeho si ženské zahalí své prázdné hlavy.

Jediným rozptýlením jejího desetiletého manželství byly cesty do měst, kde se konaly slavnosti za přítomnosti nejvyšší šlechty. Její manžel byl sice na šlojířinu natvrdlý, ale hloupý nebyl. Objížděl významné události a obhlížel šlojíře dam a jako první v Brně měl vždycky módní novinky. Ovšem ostatním šikovným šlojířníkům pak stačil jediný pohled na nový typ závoje a vzápětí chodilo v podobných šlojířích celé Brno.

Cestovala s ním ráda. Doma ji nedrželo žádné plačící dítě. Neotěhotněla. Muž ji vinil z neplodnosti, ale neřekl půlku slova. Věděl, jak pomíjivý je lidský život. Jeho první žena a dvě malé děti zemřely v jediném týdnu na černý kašel. Jen jeho smutné vyčítavé oči hovořily za vše.

Na cesty ji ovšem nebral z dobroty srdce, jednoduše jen žárlil. Hezká modrooká blondýna, přímo vzor čisté ženské krásy a nevinnosti, nenechávala mnohé muže klidnými. Dokonce se šuškalo, že jeden z kameníků při opravě kostela v herburském klášteře vytesal její tvář na portálu jako tvář jedné ze světic. A tak šlojířník neponechal nic náhodě, aby si třeba do domu nenasadil kukaččí mládě. Jeden z tovaryšů, ostatně oba mohli na Hedvice oči nechat, vždycky zůstával doma a vedl dílnu a učedníky. Přece jen si nebyl jistý, jestli ta neplodnost Hedviky není i jeho problém. První žena otěhotněla také až po deseti letech od sňatku.

Hedvičin čas nastal, když její muž umřel. Za pár týdnů byla Hedvika v Brně brána jako nejlepší šlojířnice a vzor módnosti. Šila pro stávající klientelu svého muže, později se přihlásily i patricijky a naposled markraběcí dvůr.

U běžných zákaznic vsázela Hedvika na módu. Z jednoduchých látek se daly ušít šik šlojíře pro šikovné ruce měšťanek, které si je uměly samy upravit. Čím byla zákaznice bohatší, tím víc vsázela Hedvika na luxusní látky. Věděla, že čím nápadnější látka, tím jednodušší zavití vyžaduje. Za chvíli jí už žádný ze šlojířského cechu nestačil. Měla vkus a cit pro módu jako nikdo široko daleko.

Šít pro markraběcí dvůr byl její cíl. Markraběnce sice chodily šlojíře snad z celé Evropy, ale Hedvika věděla, že má jeden trumf v ruce. Právě to, že uměla šlojíře na hlavách zákaznic zajímavě upravit. Už i patricijky si ji zvaly, aby jim na hlavách vykouzlila neodolatelné zavití při příležitosti důležitých rodinných či městských oslav.

Hedvika prošla Rybným trhem kolem dominikánského kláštera a vešla do ulice Za Radnicí, čímž opustila Veselou čtvrť a vstoupila do čtvrti Brněnské, v níž bydlela. Prošla ulicí a dostala se na Horní trh. V jeho středu zabočila doleva a dorazila do ulice Malé, kde měla svůj dům. Nepatřil k největším, ale pro provoz dílny stačil. Vešla průjezdem do domu a pak přímo do dílny. Tam seděly u oken čtyři ženy a šily závoje.

„Tak děvčata, pro fraucimor do příštího týdne dalších pět závojů. Pro markraběnku ušiju závoj sama. Vy máte taky každá jeden závoj. Ten musíte ušít přednostně.“

Ženy spokojeně přikývly. Dvě vdovy a dvě svobodné ženy. Všechny u Hedviky i bydlely. Oba tovaryši postupně odešli a ona přijala do dílny právě ženy. Jednak byly šikovnější na práci, jednak s nimi nebyly žádné problémy, co se týče poslušnosti. Oba tovaryši si začali po smrti manžela vyskakovat a chtěli Hedviku řídit. Nesnesli, že by jim měla poroučet mladá žena. Byla ráda, když odešli. S nimi odešli i učedníci, když je neměl kdo zaučovat.

Nejstarší, čtyřicetiletá žena zvedla oči od závoje: „Měla bys, paní Hedviko, vzít nějakou učednici. Pomalu už nestíháme. Máme objednávky na týdny dopředu a teď ještě ten fraucimor.“

„Už jsem na to také myslela, Petrino. A co tvá nejmladší dcera? Mohla by nám aspoň vařit.“

„Je těhotná, muž ji nepustí,“ odpověděla Petrina hrdě.

Byla pět let vdova a své tři dcery vyvdala za brněnské řemeslníky. Musela tomu obětovat svůj dům po manželovi. Ostatně sama by ho ani neudržela. Prodala dům, vyplatila věno dcerám a sama šla do služby k Hedvice. Peníze, které jí zbyly, schovávala na dně své truhlice na dobu stáří. Věděla, že poslední útočiště najde u jedné ze svých dcer, ale nechtěla k ní, až nebude moci pracovat, přijít jako žebrák. Penízky na dně truhlice díky její šetrnosti a pracovitosti vesele přibývaly. Na nové vdavky nepomýšlela. Nebyla moc hezká, muži jí nikdy nedávali najevo svůj zájem a ani ona o nový sňatek nestála. Zamýšlela, že u Hedviky stráví co nejdelší dobu, jak to půjde.

„Vařit by mohla moje sestra,“ navrhla třicetiletá vdova Jitka. Pocházela z Bosonoh a své dvě děti měla u rodičů na statku, kde její otec pracoval jako správce. Měly se tam líp než ve městě. Jitka rodičům pravidelně nosila peníze na jejich výchovu. Měla ještě pět mladších sourozenců, kteří na statku pracovali. Pro ni tam už ale místo nebylo. Proto byla vděčná za každý groš, který si vydělala.

„Aspoň do jara, než začnou polní práce.“

„Dobře, zeptej se doma, jestli ji mohou několik týdnů postrádat,“ souhlasila Hedvika. „Do jara snad někoho najdu.“

Osmadvacetiletá Gisela a dvacetiletá Alika mlčely. Obě pocházely také z venkova a město je přilákalo jako můry světlo svíčky. Myslely, že je tady život lehčí. Gisela málem skončila jako nevěstka. Hedvika ji našla vyhladovělou a zbědovanou před dvěma lety u Brněnské brány. Naštěstí Gisela uměla šít, a tak se domluvily. Alika byla vzdálenou příbuznou Hedviky a obrátila se přímo na ni s žádostí o službu. Hedvika u žádné z nich nelitovala, že je zaměstnala.

Převlékla se ve své místnosti v prvním patře do pohodlných domácích šatů, vytáhla drahocennou látku a sešla dolů do dílny. Sedla si ke svému stolu, na kterém byly košíky s nitěmi, jehlami a nejrůznějšími cetkami potřebnými na závoje, a dala se do práce. Petrina začala zpívat, měla nádherný hlas, a všechny se k ní přidaly. Jejich zpěv se linul z průjezdu a nebýt nekřesťanského mrazu, mnozí chodci, kteří procházeli Malou ulicí, by se zastavili a zaposlouchali se do toho přímo andělského chóru.

Brněnský kat Hajo kráčel ulicí Českou směrem ke své katovně. O hlavu převyšoval ostatní muže a černý kožený kabátec, zevnitř zateplený kožešinou, mu dodával na objemu, takže vypadal impozantně. Nejedna měšťanka, když šel kolem, k němu zvedla sklopené oči, ačkoliv měla dělat, že kata nevidí. Byl to hezký muž. Ale patřil k těm posledním z nejposlednějších ve městě. Lidé se ho báli, pohrdali jím, ale potřebovali ho.

Kat vešel do katovny, která se nacházela nedaleko Židovské brány, za Židovskou čtvrtí a za dvorcem podrychtáře Bernarda. Jednopatrový domek se skládal ze tří místností. Přízemí tvořil mázhauz a kuchyně a v patře se nacházela jediná prostorná světnice. Vchod do katovny byl z průjezdu, který vedl do menšího dvora. Ve dvoře byl na dům přilepený dřevený přístavek, v němž bydleli dva svobodní katovi holomci, a dílna na katovské náčiní.

Mázhauz byl prázdný a v domě panovalo ticho. To kata znepokojilo. Jeho žena Klára měla přece vařit oběd pro celou rodinu i pro oba holomky. Před měsícem potratila a od té doby nebyla ve své kůži. Přece jen už nebyla nejmladší, bylo jí třicet osm let.

„Kláro!“ zavolal na prvním schodě dřevěného schodiště vedoucího do patra.

„Tady jsem…“ uslyšel slabý, jakoby vzdálený hlas.

Rychle vyšel nahoru. Klára ležela v jejich manželské posteli a na jeho půlce seděla dcera Jana, dvanáctileté vytáhlé žábě, a chovala v náručí roční dítě.

„Co je ti, Kláro?“ přešel hned k ní a položil jí ruku na čelo. Hořela jako pochodeň, ale tváře měla bledé.

„To nic nebude,“ uklidňovala ho.

On se však na ni díval polekaně. Ta horečka nevěstila nic dobrého.

„Hajo,“ oslovila Klára něžně svého manžela.

Posadil se na postel k ní a chytil ji za ruku. Lekl se. Byla ledová.

„Ano, Kláro,“ snažil se na sobě nedat znát znepokojení.

„Odvez děti k mé matce do Olomouce,“ poprosila ho. „Včera zemřela Cilka, začalo to stejně… horečka a pak ta vyrážka.“

„Vyléčím tě,“ stiskl jí ruku.

Přikývla, že mu věří, ale bylo to jen konejšivé gesto, aby mu nepřidělávala starosti.

„Jano, odnes Honzíka k Hátě vedle do nevěstince, ať ho chvíli pohlídá. Pak sbalíš věci. Odjedete k babičce,“ poručil Hajo dceři.

Jana přikývla a odešla i s malým bratříčkem.

„Včera ti přece nic nebylo,“ pohladil ji po ruce a usmál se.

„Nebylo,“ přikývla a trochu se zapýřila. Hlavou jí zavířily vzpomínky z dnešní noci, ostatně i z mnoha a mnoha nocí předešlých. Nemohla se ani za třináct let manželství Haja nabažit. Milovala ho, i když věděla, že on si ji vzal jen z nezbytnosti. Byl však dobrý manžel a výborný otec. Rodinu ctil jako největší svátost.

„Udělám ti zábal,“ řekl. Vstal z postele a otevřel jednu z několika truhlic v místnosti. Brněnský kat byl sice člověkem opovrhovaným, ale zabezpečeným. Katovské řemeslo vynášelo několik hřiven ročně, a tak žila katova rodina pohodlně v dostatku.

Hajo vytáhl z truhlice dva pruhy plátna a šátek. Jedno plátno a šátek namočil dole v kuchyni ve vědru ve studené vodě a zabalil do něho Kláru. Druhým suchým pruhem ji omotal a přikryl dvěma houněmi. Mokrým šátkem jí ovázal hlavu. Za chvíli usnula. Horkost ale neklesala. Nelíbilo se mu to. Poslední týden zemřelo několik lidí v Brně na šarlach. Ráno potkal jeptišku Marii ze starobrněnského kláštera, která ho doprovázela, když hubíval v klášteře myši a krysy nebo jim čistil jímky. Potvrdila mu, že i u nich v klášterním špitále zemřelo několik žebráků. Epidemie se obávají prý i oba doktoři, Jiří na markraběcím dvoře a Šimon, městský medikus. Snad ale když teď zamrzlo, nebude to už tak nebezpečné. Šarlach obyčejně kosil odrostlejší děti, ale letos udeřil s takovou silou, že napadl i dospělé. Pokud se už tak stalo, hodně z nich zemřelo. To mu teď letělo hlavou. Zatím netušil, jestli Klára šarlach má, nebo jen někde nastydla. Ani jedno, ani druhé však nebylo povzbuzující.

Dcera Jana se za chvíli vrátila a pomohla otci zabalit věci, které budou při pobytu u babičky oba potřebovat. Obě děti pak večer přespaly dole v kuchyni u pece na houních, které sem Hajo přinesl.

Alžběta Smelclinová přišla domů se zachmuřenou tváří. Rozdělila služkám práci, zkontrolovala kuchařku, jak je daleko s obědem, a vyšla po schodech do prvního patra, kde se nacházely obytné místnosti rodiny. Její manžel Petr Smelclin seděl u kamen v síni a probíral se účty. Vzhlédl od nich a okamžitě zareagoval na manželčin vzhled. Její jindy usměvavá tvář teď měla šedivou barvu, jako by byla bez krve.

„Děje se něco?“ prohlížel si ji znepokojeně.

„Ferreus Kateřinu bije a nadává jí.“

„Káča si stěžovala?“ zeptal se.

„Ne, vůbec mě k ní nepustil. Mluvily jsme spolu jen přes okno.“

„Tak jak to víš?“

„Viděla jsem to z ulice.“

„Co?“

„Stála u otevřeného okna a on ji praštil po hlavě rukou a nadával jí do líných hampejznic. Myslím, že ji i kopal.“

Petr prudce vstal, až se mu účty rozsypaly po zemi. Nevadilo mu ani, že Kateřina dostala pohlavek, ostatně Alžběta za pětadvacet let manželství schytala od něho také pěkných pár facek. Ale častovat jeho pracovitou dceru takovými slovy a kopat do ní, to bylo příliš ponižující pro celý rod Smelclinů.

„Káča ti předtím něco naznačila?“ zeptal se, když ho první zlost přešla, a začal nervózně chodit po místnosti.

„Ne,“ odpověděla Alžběta. „Ale já jsem s ní nikdy sama nebyla. Vždycky tam seděl on.“

Oba chvíli mlčeli. Kateřinu provdali za Ferrea v polovině října, ale to se tehdy právě přestěhovali z Itálie, kde několik let bydleli u Petrova bratra Jakuba a společně obchodovali. Byly to úspěšné roky. Petr tam nadělal jmění i bez přispění své bohaté rodiny v Brně. Bratr Jakub se rozhodl v Itálii ještě zůstat. Nad ním tam totiž držel ochrannou ruku jeho švagr Konrád Goblin, královský hejtman ve Feltre. Od října do Vánoc to byl hektický čas, kdy Petr vyřizoval všechny pohledávky, aby z Itálie odešel bez restů a dostal všechno, co mu patří. Alžběta zase zařizovala nový dům, který koupili na Horním trhu, a na novomanželku neměla tolik času, jak by si přála.

„Máš pravdu, až teď si uvědomuju, že ani u nás nikdy sama nebyla. Vždycky přišla jen s ním,“ řekl Petr.

„Neměli jsme mu ji dávat,“ řekla Alžběta. „Je starý a nervózní. Dvacet let žil se svou první ženou a mladá ho teď popouzí.“

„Káča je hodná a poslušná. Čím by ho popouzela?“

„Mládím,“ zasmála se Alžběta nevesele.

„Zítra za ním zajdu,“ rozhodl se Petr.

„Vnutila jsem nás oba na zítřek na návštěvu,“ vzpomněla si.

„Dobře,“ přikývl. „Domluvím mu. Ke Kateřině se bude chovat slušně, jinak…“ Jeho hlas dostal výhružný podtón.

Alžbětu Petrova rozhodnost ukonejšila, ale v duchu byla rozhodnuta za Kateřinino štěstí bojovat do konce dechu.

Šlojířnice Hedvika zaklepala na dveře domu Anny Goblinové. Služka jí otevřela a pustila ji dál. Velký dům stál na Dolním trhu. Paní Anna ho sice obývala, ale patřil jejímu nejstaršímu synovi Konrádovi, jemuž ho již odkázala. Králem Karlem byl Konrád povýšen na rytíře a nyní jako královský hejtman sloužil v Itálii, v državách, které získal pro České království právě král Karel. S ním tam pobývala celá jeho rodina, a tak matka Anna zajišťovala pořádek na jeho majetcích v Brně a jeho okolí.

Služka vedla Hedviku po schodech do prvního patra, kde se nacházely pokoje paní Anny. Služebnictvo bylo v pohotovosti a již na schodech bylo slyšet štěbetání žen z horní síně, což znamenalo, že paní Anna má dnes návštěvu.

Hedvika vešla do síně a hned ve dveřích se uklonila. Pokoj znala dobře, protože sem chodila poslední dobou pravidelně. Paní Anna Goblinová byla sice ctihodná matróna, která právě letos překročila šedesátku, ale stále jí záleželo na tom, jak vypadá. Matka rytíře a oblíbence krále i markraběte musí vyhlížet důstojně, přestože už je téměř deset let vdovou. Také dnes vypadala obdivuhodně dobře. Celá zářila, když seděla u stolu v kruhu svých dcer. Bylo jich tady všech pět, dokonce i ta nejmladší, dvacetiletá jeptiška Markéta, premonstrátka v bílém rouchu z Nové Říše, a podle bohaté tabule, kolem níž seděly, to vypadalo, že něco slaví.

„Pokud jsem přišla nevhod, vrátím se později,“ řekla Hedvika, když uviděla tu sešlost. Uvědomovala si, že se nachází mezi nejbohatšími ženami města, a trochu ji to svazovalo.

„Ne, jen pojď, paní Hedviko,“ zvala ji Anna Goblinová. „Ukaž nám šlojíř.“

Hedvika tedy popošla blíž a postavila košík se závoji na jednu z truhlic u zdi. Vytáhla šlojíř a podala ho paní Anně. Ona i její dcery ztichly a prohlížely si šlojíř. Líbil se jim.

„Je dost důstojný pro vdovu?“ zeptala se Anna.

„Je krásný, maminko,“ řekla Anežka, manželka brněnského rychtáře Jakuba z Rohru.

Ostatní dcery přikývly.

Hedvika je všechny znala, všechny u ní šlojíře kupovaly a nechávaly si je na hlavách upravovat, samozřejmě kromě jeptišky Markéty, která si hlavu pokrývala předepsaným řeholním zavitím. Teď zpola závistivě, zpola odevzdaně hleděla na krásný závoj v rukou své matky.

Kateřina, manželka Jindřicha Fuchse, kývala spokojeně hlavou. Klára, jedna z nebohatších brněnských vdov, nemohla ze závoje spustit oči.

„Paní Hedviko, uprav mi ten závoj na hlavě,“ řekla paní Anna. „Čekám ještě hosty, tak ať mě nepomluví, že už jsem stará…“

„Maminko, ty vždycky budeš vypadat krásně,“ řekla Marie, manželka Jakuba Smelclina, a myslela to vážně podle vlahého lesku v jejích očích.

Ostatní ženy přikývly.

Paní Anna si sundala roušku z hlavy. Objevily se šedé vlasy upravené do copu, který pak byl připevněn sponami jako věnec k hlavě. Hedvika k ní přistoupila a umně jí upravovala nový závoj na hlavě. Ženy ji bedlivě pozorovaly, jak sponami a drátky aranžuje čtvero nařasení šlojíře. Bohatší nařasení paní Anně jako měšťance nepříslušelo. Ale i tak ji nové zavití omladilo, a přitom nevypadalo pohoršlivě vzhledem k jejímu věku i postavení.

„Paní Hedviko, ty máš ruce ze zlata,“ povzdechla paní Klára. „Chci taky takový šlojíř.“

Kateřina i Anežka se k ní přidaly.

„Jistě, vzácné paní,“ uklonila se Hedvika potěšeně. „Ušiju vám šlojíře co nejdříve.“ Už když to říkala, měla trochu obavy, jestli slib dokáže splnit. Uvědomila si, že bude potřebovat nejen ženu na vaření, ale opravdu i další šlojířnici. Přesto ovšem odcházela spokojená.

„Co slaví?“ zeptala se služky, která ji odváděla ven z domu. Z horní síně se opět nesl hlasitý smích z ženských hrdel.

„Pan Jakub Goblin prý bude jmenován biskupem ve Feltre. To je tam, jak slouží pan hejtman Konrád.“

Hedvika přikývla, že rozumí. Zdálo se, že Goblinové italské državy krále Karla drželi ve svých rukou opravdu pevně.

„Přijela s tím sestra Markéta. Prý jí to řekla její abatyše, které to zase řekl její dohlížitel, premonstrátský opat.“

„Aha,“ řekla Hedvika spiklenecky. Uvědomila si, že i tak bohatí patricijové jsou jenom lidé a také využívají nejrůznějších cestiček. Zároveň ji zaujala soudržnost, jaká z těch šesti žen čišela. Měly se rády a podporovaly jedna druhou. Je to lehké být spokojená, když máš plný žaludek a plné truhlice, pomyslela si. Jednou by chtěla být také tak bezstarostná jako ony.

„Později mají přijít i další příbuzní,“ pokračovala služka. „Pan Petr s manželkou, vdova Filipína, dokonce přijede i pan Jan z Olomouce. Jen paní Marie je smutná. Její manžel prý vzkázal, že nepřijede letos ani na Velikonoce. Představ si, že ho už osm měsíců neviděla!“

Historii manželství paní Marie znalo celé Brno. Její manžel Jakub Smelclin se už léta zdržoval se svým švagrem, Mariiným bratrem Konrádem, v Itálii, kde obchodoval. Zdálo se, že o návrat do Brna příliš nestojí, když se nevrátil loni na podzim se svým bratrem Petrem. Ovšem Petr Smelclin měl v Itálii celou rodinu, kdežto Jakub svou rodinu nechal v Brně. Že o ni příliš nestál, dokazovaly jeho nepříliš časté návraty do Brna.

„Slyšela jsem, jak si stěžovala paní Anně…“

Hedvika ji ale už neposlouchala. Hlavou jí letělo, kde teď vezme další šlojířnici.

Strážný na věži hradu Špilberk přeskakoval z jedné nohy na druhou a sledoval měsíc na nebi plném hvězd, aby podle jeho polohy zjistil, kdy ho konečně přijdou vystřídat. Mrzlo, až praštělo. Strážný byl sice navlečený do kožichu a teplých bot, ale vlezlý a neúprosný mráz ho krutě trápil. Uplynulý leden byl teplý, ale zase se v teplém počasí šířily nemoci. Teď snad přestanou, když mráz všechno spálí.

Bylo kolem desáté hodiny večerní a zdálo se, že dnešní služba bude nudná stejně jako ty ostatní. Mrazivá noc byla jasná a hvězdy svítily jako pochodně. Přesto jezdce, šplhajícího se klikatou cestou k hradu, spatřil až téměř před vrcholem kopce. Dal signál strážcům brány. Strážný u brány vstoupil na ochoz nad ní a čekal, až jezdec přijede blíž.

Jezdec se před bránou zastavil a vzhlédl k ochozu. Už měl nachystaný roh, že na něj zatroubí, aby na sebe strážné upozornil. S uspokojením si oddechl, když uviděl strážného na ochozu. Nechtělo se mu přikládat studený náustek ke rtům.

„Jsem královský posel,“ zavolal na strážného. „Vezu pro Jeho Milost markraběte Jana Jindřicha zprávu od krále Karla.“

Strážný chvíli jezdce ve tmě zkoumal. Opravdu měl na sobě barvy českého krále. Dal pokyn, ať otevřou bránu.

Jezdec vjel na nádvoří. Tam se jeho koně ujal štolba a odvedl ho do stájí, aby ho ošetřil. Zvíře bylo stejně unavené jako jeho pán. Sluha se ujal posla a odvedl ho do kuchyně, kde si kuchaři ještě chystali dřevo a potraviny na zítřejší snídani. Bylo zde nádherné teplo. Promrzlý posel dostal teplý lipový čaj s medem a kus škvarkové placky. Ale jako ostříž hlídal brašnu, v níž měl pergamen pro markraběte. Po chvíli se v kuchyni objevil mladý markraběcí kancléř Beneš z Kravař a ze Strážnice. Posel vystřelil do pozoru.

„Markrabě na Špilberku není,“ informoval posla.

„Zpráva je určena pouze jemu,“ řekl posel.

„To budeš muset počkat do rána. Markrabě přijede ráno.“

„Ne, musím mu to předat okamžitě a pouze jemu,“ oponoval.

Kancléř Beneš se chvíli rozmýšlel a pak řekl: „Pojď se mnou.“

Posel trochu neochotně opouštěl teplo kuchyně, ale služba je služba. V bojích zažil daleko horší věci než mráz a vyčerpání. Za službu posla děkoval dennodenně králi a Bohu.

Kancléř ho provedl hradem až do jižního křídla. Pokoje patřily markraběcí rodině. Zastavil u jedněch dveří a zaklepal. Dveře otevřel hezký, asi třicetiletý muž a překvapeně se na kancléře podíval.

„Pane z Erlachu, přijel posel od Jeho Výsosti krále Karla,“ vysvětloval Beneš, proč ho ruší v tuto noční dobu. Marek z Erlachu přikývl a pustil oba muže dovnitř. V místnosti bylo teplo. Kachlová kamna přímo praskala, jak byla napěchována dřevem. Pokoj byl zařízený jednoduše: postel s nebesy, stůl s křeslem a lavicí a několik truhlic. Stěny zateplené gobelíny dodávaly pokoji útulnost. Vše byla špičková a drahá práce těch nejlepších mistrů svého oboru. Na stole hořelo několik svic – Marek z Erlachu zřejmě kontroloval účty ze svých dvorců a hradu Horákov. Zátiší dotvářely dvě nezbytné karafy s vínem a vodou a dva poháry.

„Tak co se děje, Michale?“ obrátil se na posla.

Kancléř Beneš se na něho překvapeně podíval, že ho zná.

Posel Michal nerozhodně přešlápl. Měl výslovně nařízeno předat zprávu markraběti, ovšem dobře věděl, v jakém vztahu Marek z Erlachu s markrabětem je. Že jsou přátelé od dětství. Seznámili se na hradu Tyrol, kde oba vyrůstali u dvora Jindřicha Korutanského. Marek z Erlachu byl pravou rukou markraběte a strýcem jeho nemanželského syna. Navíc spolu oba bojovali v oddílech krále Jana Lucemburského, takže posel Michal Markovi naprosto důvěřoval. Podíval se rozpačitě na Marka s tím, že zprávu tedy svěří jemu.

„Dobře, pane kancléři,“ obrátil se Marek z Erlachu na Beneše. „Já si to vezmu na starost.“

Kancléř Beneš se uklonil a odešel. Na očích mu ale bylo znát, že je spokojený. Nerad by teď doprovázel královského posla do Brna, kde markrabě Jan Jindřich už od Vánoc bydlel se svou ženou Markétou Opavskou. Markraběnka měla každým dnem slehnout a výstavný markraběcí dům na Rybném trhu skýtal neskonale lepší pohodlí než chladné zdi Špilberku.

Michal stál před Markem z Erlachu v pozoru, ale ruku držel na brašně, kterou měl stále přehozenou přes rameno.

„Posaď se, Michale,“ ukázal Marek na lavici pokrytou kožešinou a nalil do pohárů víno.

Pak Marek z Erlachu zvedl pohár a připil Michalovi: „Na staré časy u Kresčaku…“

„Na krále Jana,“ zvedl pohár i Michal. „Ať je mu zem lehká.“

„Tak co hoří?“ zeptal se potom Marek, když si utřel ústa a posadil se proti Michalovi do křesla.

„Mám předat Jeho Milosti markraběti zprávu, že dnes ráno zemřela Její Výsost česká královna Anna.“

„A dítě?“ zeptal se Marek z Erlachu.

Michal zavrtěl hlavou. „Předčasný porod v šestém měsíci. Prý dcera.“

Marek z Erlachu stáhl obočí. Královna Anna trpěla souchotěmi a těhotenství bylo zřejmě nad její síly.

„A prý tři dny před smrtí královny viděl král Karel svou prapraprabábu Meluzínu, jak stojí u postele nemocné královny. Přišla mu říct, že je jeho rod v ohrožení,“ přidal Michal.

„Kdy bude pohřeb?“ povzdechl Marek, aniž by se podivil zkazce o víle Meluzíně.

„Pozítří. Jeho Výsost král žádá Jeho Milost markraběte, aby neprodleně přijel do Prahy.“

„Dobře. Dej mi pergamen, zítra ráno ho předám markraběti. Ty se pak připojíš k jeho průvodu.“

„Děkuji, pane z Erlachu,“ vytáhl Michal pergamen s přivěšenou královskou pečetí z brašny a podal ho Markovi.

„A teď běž spát. Zítra tě vzbudí, až bude čas.“

Michal se postavil do pozoru a po vojensku se s Markem rozloučil.

Když Marek z Erlachu osaměl, dopil svou číši a lehl si na lůžko. Po chvíli již spal. Spánek mu přinesl sen o víle Meluzíně, jak létá nad Pražským hradem a volá na krále Karla, že musí svůj rod zabezpečit mužským potomkem.

II

Před svítáním Marek z Erlachu odjížděl z bran Špilberku do města, které se nacházelo pod ním. Doprovázeli ho jeho dva muži. Sjeli dolů s kopce k Brněnské bráně. Strážný na ochozu Marka z Erlachu poznal, když zastavili před bránou, a dal pokyn strážným dole, aby bránu pootevřeli, přestože ještě nenastal čas k jejímu otevření. Chápal, že pokud Marek z Erlachu jede do města v takovou dobu, má pro to rozhodně pádný důvod.

Marek s doprovodem přijel k markraběcímu paláci. Vrata do dvora byla ještě zavřená. Jeden z mužů slezl z koně a zabouchal na ně klepadlem. Vzápětí se otevřely menší dveře v obrovských vratech a strážný obezřetně vykoukl s halapartnou před sebou.

„Pusť nás dovnitř,“ přikázal Marek a strážný něco houkl za sebe. Zavřel dvířka a hned nato se otevřelo jedno křídlo vrat. Marek vjel dovnitř, seskočil z koně a uzdu dal jednomu ze svých mužů, aby se o něj postaral.

Vešel do paláce a zamířil k ložnici markraběte. Sluha klímající před dveřmi na židli poplašeně vyskočil.

„Probuď markraběte,“ nařídil mu Marek.

Sluha se uklonil a opatrně otevřel dveře do ložnice. Vešel do ní a po chvíli se vrátil.

„Jeho Milost ihned přijde,“ uklonil se znovu Markovi a postavil se ke dveřím ložnice jako na stráži s rukama složenýma na prsou.

„Co se děje, Marku?“ zeptal se markrabě Jan Jindřich znepokojeně, když z ložnice vyšel.

Jan Jindřich měl světle hnědé vlasy, oříškové oči a vysokou, štíhlou, ale svalnatou postavu. Byl nadobyčejně chytrý, uměl být však i přecitlivělý a na druhou stranu také tvrdý. Nadevše miloval svého bratra Karla a svou ženu Markétu.

„Mám pro tebe smutnou správu,“ podal mu Marek pergamen s královskou pečetí.

„Co se stalo?“ zatrnulo Janu Jindřichovi.

„Královna zemřela, předčasný porod.“

Jan Jindřich vzal pergamen, rozlomil pečeť a popošel s ním pod zapálenou louči, zastrčenou v držáku na stěně.

„Musím do Prahy,“ řekl pak. „Markéta na pohřeb nepojede. Každou chvíli porodí. Zůstaneš s ní tady a budeš mi posílat zprávy. Přijedu co nejdřív.“

„Jistě,“ přikývl Marek.

„Zavolej paní Karenu a velitele mé družiny,“ poručil Jan Jindřich sluhovi. „Ať je všechno připraveno do svítání. Jak otevřou brány, odjedeme.“

Za hlasu kostelních zvonů oznamujících svítání a otevření brněnských bran ženy v domě Hedviky šlojířnice vstávaly. Dnes byla řada na Hedvice, aby uvařila celodenní jídlo. Už včera večer si namočila čočku na kaši a zadělala těsto na chlebové placky. Nejprve uvařila čaj z lipového květu a nachystala kousky koláče ze včerejška na snídani. Všechny pojedly a daly se do práce. Ženy v dílně a Hedvika v kuchyni. Obracela se jako čamrda a práce jí šla od ruky. Míchala kaši a v rendlíku smažila kousky slaniny a cibule, pokrájené na drobno.

Až do kuchyně uslyšela zaklepání na vstupní dveře z průjezdu a někdo vešel do mázhauzu. Zřejmě nakoukl do dílny, protože uslyšela mužský hlas: „Je paní Hedvika doma?“

Hedvika nespokojeně převrátila oči. Poznala šlojířníka Berta, čerstvého pětačtyřicátníka a vdovce.

Co ženy z dílny odpověděly, nerozuměla, ale patrně poslaly Berta do kuchyně, protože se vzápětí objevil v jejích dveřích.

„Paní Hedviko, ty jsi dnes jako růžička,“ poulil na ni chtivě studené, vodově modré oči.

„Celá rudá od plotny,“ odrazila jeho lichotky a míchala jednou rukou kaši a druhou slaninu s cibulí, aby mu dala najevo, že nemá čas. „Co potřebuješ, pane Berte?“

„Jdu jen kolem…“ mávl rukou. „Až ven je cítit ta vůně z tvé kuchyně.“

Lhal, ale Hedvice to bylo jedno. Chtěla se ho co nejdříve zbavit.

„Promiň, ale pro cizí strávníky nevaříme,“ řekla neuváženě a hned věděla, že mu nahrála.

„Ale vždyť by to nemuselo být pro cizí!“ lísal se slizce. „Já jsem vdovec, ty jsi vdova a víš, že mám pro tebe slabost.“

Hedvika odstavila rendlík se slaninou z ohně a přilila do kaše trochu vody, aby se jí nepřipálila. Věděla, že musí být opatrná, aby si nemohl dělat žádné naděje a zároveň aby ho neurazila. Cítila, že Bert není dobrý člověk a mohl by jí ze msty způsobit mnoho nepříjemností v cechu. Převzala sice řádně živnost po manželovi, a tím pádem i potvrzení o mistrovských zkouškách přecházelo s celou dílnou na ni, ale za ty tři roky pochopila, že někteří šlojířníci by ji nejraději vymrskali z města.

„Pane Berte, já se vdávat znovu nebudu,“ řekla s pohledem pokorně upřeným na zem. „Nejsem zcela zdravá. Nikdy nebudu mít děti a s tím vědomím nemohu s čistým úmyslem uzavřít nový sňatek. Byl by to podvod na manžela i na Boha. Manželství je uzavíráno s cílem zplodit potomky. Ty ti já nedám. A uzavření manželství za jiným účelem je hřích. Tak mi to sdělil můj zpovědník. Proto musím zůstat vdovou.“

Šlojířník Bert se zaškaredil. Na to nemohl říct půl slova, jinak by se rouhal proti svátosti manželské. Nespokojeně zamručel. Nelíbilo se mu, že je Hedvika pro něho nedosažitelná. Nevěděl, co ho přitahuje víc. Zda její krása, nebo její dílna. Kdyby ji získal, mohl by její dům prodat a svoji dílnu rozšířit. Navíc měl vyplácet věno poslední dceři, kterou měl ještě doma, a každý groš by se mu hodil.

„Kdyby sis to rozmyslela… počkám…“ řekl.

Hedvika sklopila hlavu ještě níž a zavrtěla jí na znak nesouhlasu.

„Já si nemám co rozmýšlet. Je to vůle boží.“

„Sbohem,“ řekl nerudně a za chvíli Hedvika uslyšela bouchnutí domovních dveří, jak je za sebou prudce zavřel.

Hedvika si oddechla a znovu se dala do vaření.

Při obědě se ženy sešly v mázhauzu, pomodlily se před jídlem a po jídle chvíli spočinuly v tichém rozjímání, které se jako obvykle zvrhlo v klepy.

„Co ten Bert chtěl?“ zeptala se Petrina.

„Abych si ho vzala.“

„Tak už se vymáčkl, ten starý kokrhel? Chodil kolem jako hladový vlk kolem ovčína.“

„A co jsi mu řekla?“ chtěla vědět Alika.

„Že se vdávat nebudu,“ pokrčila rameny. „Byl rozmrzelý, když odcházel.“

„A co si myslel? Je odporný jako… jako…“ hledala Alika ten nejsprávnější výraz.

„Ropucha…“ nadhodila Petrina.

„Ještě hůř,“ nesouhlasila Alika.

„Ale má peníze,“ pokrčila rameny Jitka. „Dílnu a už jedinou dceru a nejmladšího syna. Je dobrá partie.“

„Ani kdyby byl samotným markrabětem, bych ho nechtěla,“ otřásla se Alika. „Ten jeho slizký kukuč! A když se dívá na ženskou, vypadá, jako by slintal.“

„Jsi hloupá,“ odbyla ji mrzutě Gisela. „Jsem zvědavá, jaký zázrak si najdeš ty.“

„Uvidíš,“ usmála se Alika samolibě. Neměla o ctitele nouzi, ale všichni byli chudí jako kostelní myši. U Hedviky jí zatím bylo líp.

„Tak děvčata, přece se nebudeme hádat kvůli nechutnému Bertovi,“ napomenula je Hedvika. Sama však cítila, že ranní pohoda mezi ženami je pryč. Chápala postoj Gisely. Téměř třicetiletá, nepříliš hezká stará panna nemá velké naděje, že se provdá. Představa, že stráví život zavřená v dílně a nikdy nepozná teplo vlastního domova, ji zcela jistě musí trápit. Ona by zřejmě Berta jako muže brala všemi deseti.

„Je to odbyté. Bert už otravovat nebude,“ řekla Hedvika lehkomyslně. Nevšimla si ustaraného pohledu, kterým ji počastovala Petrina, jako by její jistotu nesdílela.

Krátce po otevření městských bran vyjel z Brněnské brány průvod padesáti jezdců v markraběcích barvách. Brňané, kteří byli v tu chvíli poblíž, zvědavě přemýšleli, kam markrabě odjíždí. O plánovaných markraběcích cestách vědělo celé Brno dopředu, jak se to pokaždé vyneslo od sloužících. Tohle byla zcela jasně cesta neplánovaná a zřejmě i důležitá, když si markrabě s sebou bral tak početný doprovod. Sotva markraběcí suita opustila Brno, ozval se hlas umíráčku oznamující, že zemřela žena, a poté se rozezněly všechny brněnské zvony. To bylo na pováženou. Zemřel někdo významný. Po chvíli již proudily davy věřících do kostelů, přestože nebyla neděle. Ale jen tam se mohli dovědět, co se vlastně stalo. Po skončení ranní mše už celé Brno vědělo tu smutnou zprávu. Smrt královny se jich příliš nedotkla. Neměla k Brnu žádný vztah a byla s králem příliš krátkou dobu. To královna Blanka z Valois, králova první manželka, v Brně prožila několik let ještě jako markraběnka a Brno ji pak upřímně oplakalo.

Svítalo, když holomek Lukáš, sporý padesátník, vyjel s uzavřenou černou katovskou károu, taženou jedním koněm, ze dvora katovny ven. V káře leželi vedle sebe Jana a Honzík, oba teple oblečení a zabalení do houní. V káře nebylo žádné okno, a tak tam nebude mrznout. Obě děti dostaly pořádně najíst a Honzík vypil slabý odvar z makovic a bude po cestě spát. Kára byla lehká, takže kůň zvládne cestu klidným klusem za pár hodin. Večer už budou nocovat u své babičky, žijící u olomouckého kata, jejího nejstaršího syna. Lukáš se měl vrátit na druhý den.

Olomouc byla sice docela daleko, ale Hajo se nebál, že by měl Lukáš na cestě problémy. Jednak už na pouhý pohled odrazovala katovská kára, jednak byl Lukáš silák navzdory svým pěti křížkům.

Hajo zamával dětem na rozloučenou, zavřel dvířka káry a vrátil se ke Kláře. Od večera jí bylo polovic. Horečka ji stravovala neuvěřitelnou rychlostí. Na těle se jí objevila i vyrážka a otekl jí krk. Když se ráno probudila a teplota jí trochu klesla, radoval se, že se vše v dobré obrací. Proto ji nechal rozloučit se s oběma dětmi, které zůstaly pro jistotu stát v uctivé vzdálenosti od její postele. Za pár hodin ale horkost zaútočila ještě větším náporem. Hajo pochopil, že to není v jeho rukou. On svým uměním ji nevyléčí. Zavolal tedy na pomoc mladého městského medikuse Šimona, aby ji prohlédl.

Medikus Šimon Kláru vyšetřil a předepsal jí léky. Hajo ho doprovodil před katovnu.

„Nelži mi, doktore, prosím, “ řekl v průjezdu.

„Je v rukou božích,“ odpověděl Šimon. „Ta nemoc se šíří už tři týdny. Třetina dospělých lidí, co onemocněla, zemřela. Modli se, ať tvoje žena v ní není. K dětem je letos šarlach naštěstí milosrdný. Většina jej přečkala bez úhony.“

„A co si myslíš ty?“ naléhal na něho Hajo. „Přežije?“

„Kate, vyznáš se v léčení stejně dobře jako já,“ usmál se medikus Šimon unaveně. „Jen bych hádal. Sám znáš zdraví své ženy nejlépe. Nedávno potratila a je ještě slabá. Ale viděl jsem na to umírat hromotluky kypící zdravím a bledá stébelka se uzdravila. Neznám boží záměr.“

Medikus Šimon odešel a Hajo se vrátil ke své ženě.

„Hajo, dole v komoře je plátěný pytlík s bylinami,“ vzpomněla si náhle Klára. „Je pro Magdalenu, ženu tkalce Matěje. Namíchala jsem jí směs. Kdyby si pro to přišla, abys věděl, co jí máš dát.“

„Dobře,“ přikývl. „Nedělej si starost. Postarám se o to.“

Věděl, že byliny sám Magdaleně nemůže zanést. Měšťanky si chodily ke Kláře na byliny a masti tajně. Tušil, že Klára obchoduje i s dalšími věcmi, ke kterým měla jako katova žena přístup. Bylo to sice zakázané, ale patricijové ve vedení města nad tím přivírali oči. Museli by totiž přiznat, že i jejich ženy u katovky kupují nejen léčiva a zkrášlovací prostředky, ale také magické předměty. Nejžádanější byly kousky provazu oběšence, byliny vyrostlé na popravišti, vlasy z useknutých hlav a další nejrůznější nechutnosti. Celé město věřilo, že tyto předměty mají ochrannou moc. Klára uměla i věštit a provádět nejrůznější kouzla na uhranutí a potrestání nespravedlnosti. Ovšem to jí on sám přísně zakázal. Církev byla na podobné jevy velmi citlivá a jen náznak stačil, aby skončila na hranici za kacířství. Ovšem jestli ta kouzla fungovala, sám nevěděl. Klára se mu sice přiznala, že k tomu, aby ho získala za manžela, použila tajný rituál, ale mohla to být také jen náhoda, že je osud svedl dohromady.