Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ I

1400–1415

Za časů krále Václava IV.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2014

© Alena Vondrušková, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6387-5

Mé ženě Aleně

Prolog

Jako každý, kdo v našem městě něco znamená, i já jsem členem literátského bratrstva svaté Kateřiny, které při bohoslužbách velebí svým zpěvem slávu Ježíše Krista a kalicha. Na kůru se setkávám se svými přáteli a ve volných chvílích spolu diskutujeme o všem možném. Nevěřili byste, co všechno se tam semlelo za ta léta, co spolu zpíváme. A nebyla to vždycky jen slova zbožná.

Čas je však neúprosný. Ti nejstarší nás postupně opustili a do našeho bratrstva přišli noví členové, neboť tak si to žádá řád světa. Jsou mladší, mnozí zpívají nádherně, jako by byli samotní cherubíni, ale hloupější. Nevím, proč k řádu světa patří, že mládí toho sice moc nezná (a ani znát nemůže), ale vždycky je přesvědčeno o své pravdě. A o nás, starých, si myslí, že nám věk zatemňuje rozum.

Neříkám, že některé věci mladí neznají. Vyrostli v jiné době. Pro ně jsou novinky, na které si já obtížně zvykám a většině nerozumím, zcela normální. Třeba taková pistole. Za mého mládí nic takového neexistovalo a já bych se ji bál vzít do ruky, abych si neublížil. Ale mladí ji nosí za pasem, jako by to byla ozdoba. Klidně ji uchopí, mávají s ní, a někdy dokonce vystřelí, a vůbec nemají strach!

Pokud jsem napsal, že mládí je hloupé, myslel jsem tím něco jiného. Možná jsem měl raději napsat nemoudré. Život je totiž nelehký a přináší křesťanům různé výzvy, které zkouší jejich víru. Teprve s věkem zjistíte, jak těžké je se v životě vyznat, a ještě těžší je prožít ho poctivě. Mladí členové našeho bratrstva v tom mají jasno. Prý stačí respektovat desatero a člověk nemůže pochybit. Vy, kteří máte už šediny na hlavě stejně jako já, jste se teď určitě pousmáli. A oprávněně.

Mladý Blahuta, syn lékárníka Hypolita, nedávno prohlásil, že všichni katolíci jsou lotři, které by měli věšet, neboť jim nejde ani o tuto zem, ani o Boha. A naopak my, kteří vyznáváme kalich, jsme v podstatě světci. Tedy, neřekl to přesně tak, hovořil dlouho a květnatě, ale ten smysl to mělo. Zeptal jsem se ho, jak k tomu přesvědčení dospěl. Samolibě se na mě usmál a vysvětlil, že on přece četl Postilu našeho biskupa Řehoře. Abych vám to objasnil, on se odvolává na tuhle Postilu vždycky, protože nic jiného v životě nepřečetl, kromě herbářů a knih o nemocech.

Skromně jsem ho upozornil, že existují i jiné knihy, a ty vidí tu věc mnohem složitěji. „Ták?“ opáčil a rozhlédl se po svých přátelích, mladých a hloupých stejně jako je on sám. „Pokud říkají něco jiného, jsou hříšné a měly by se spálit. A ty, bratře, bys měl učinit pokání, neboť tvá víra není dostatečně pevná.“ Tohle mi prosím řekl ten cumploch, co mu ještě teče mléko po bradě. Mně, městskému notáři, který toho přečetl snad nejvíc ze všech lidí v našem městě!

Večer jsem si postěžoval svému bratranci Petrovi. Je to moudrý muž, a kdyby nechodil zpívat na kůr do kostela svatého Martina, který, jak jistě víte, patří v našem městě katolíkům, a kdyby neuznával římského papeže, možná bych řekl, že je stejně moudrý jako já. Oba jsme vdovci, děti už máme dospělé a často se scházíme.

„Představ si,“ opáčil s šelmovským výrazem v očích (to už jsem věděl, že přijde s něčím zajímavým), „na našem kůru zpívá jeden krejčí. Takový hloubavý chlap to je. A ten mi nedávno vysvětloval, že kališníci jsou lotři, které by měli věšet, neboť jim nejde ani o tuto zem, ani o Boha. A naopak my, kteří vyznáváme pravou víru církve svaté, jsme v podstatě světci.“

„To si vymýšlíš,“ protestoval jsem.

„Ani v nejmenším!“

Zmlkli jsme a oba se chvíli zaobírali svými myšlenkami.

„Poslyš, jak to tedy je doopravdy?“

„Doopravdy?“ usmál se. „Každý vidí jen ten svůj kousek pravdy. A proto nemůže nikdy pochopit pravdu celou. Naši předkové udělali spoustu chyb, a ty nakonec tenhle národ rozdělily.“

„Naši předkové bojovali, aby uhájili kalich,“ oponoval jsem přísně.

„Tvoji předkové,“ opáčil významně. „Mí bojovali, aby uhájili pravdu církve svaté. A nakonec i holý život.“

„A moji ne?“

Ten večer jsme se nerozešli v dobrém.

O týden později přišel bratranec Petr se zajímavým nápadem (jak jsem řekl, je celkem moudrý). „Danieli, co kdybychom se pokusili zjistit, jak to vlastně bylo doopravdy? Myslím, jak celá ta věc s kalichem začala.“

„To přece každý ví.“

„Jistě. Lékárníkův syn to ví, ví to i náš krejčí. Jenže my dva snad nejsme zaslepení dogmaty jako dnešní mládež (také příliš nedůvěřuje jejímu rozumu). Ty máš zápisky svých předků, já zase těch svých. Co kdybychom je porovnali?“

„Skvělý nápad. Od koho začneme?“

„Oba jsme Prokopové, tak snad od prvního Prokopa. Toho, co byl v Písku na počátku patnáctého věku kupcem.“

A tak jsme začali sepisovat kroniku našeho rodu. Našli jsme v tom zalíbení, a i když jsem byl moudrý už předtím, během jejího psaní jsem – věřte tomu nebo ne – zmoudřel ještě víc. Protože jsem pochopil, že jinak vypadají dějiny, pokud se v nich vypráví o panovnících, a jinak, pokud máte rozumět životu prostého lidu. A ještě jednu důležitou věc jsem pochopil – dějiny nemohou být nikdy pravdivé, pokud opovrhujete názory lidí, kteří stojí proti vám. Ve víře tolerance možná není, ale v životě být musí!

Rok Páně 1400

„Čím začneme?“ zamyslel se Petr, když se usadil do křesla v mé jizbě.

„Asi prvním rokem onoho věku.“

„To je snad jasné, Danieli,“ opáčil bratranec (někdy mě fakt štve!). „Já myslím celkově. Co kdybychom probírali události rok po roku?“

„To je snad jasné, Petře!“ oplatil jsem mu to.

Ale nedal se vyvést z klidu a pokračoval: „Než se ale začneme zabývat naší rodinou, na začátku každého roku bychom si spíše pro přehled shrnuli to hlavní, co se v zemi stalo.“

„Podle katolických kronik?“ zeptal jsem se ostražitě.

„Podle utrakvistických kronik?“ odpověděl stejným tónem a usmál se. Usmál jsem se i já, neboť nás zdobí moudrost stáří.

Pak vytáhl list a podal mi ho. Četl jsem: „Posledního dne právě skončeného věku se na nebi objevila kometa. Někteří říkají, že ohlašuje příchod Království božího, jiní se však obávají, že zvěstuje příchod Apokalypsy. Následujícího dne však bylo nebe jasné a svítilo slunce. To dává křesťanům naději, že nový, v pořadí už patnáctý věk od narození Spasitele, bude šťastný.“ Odložil jsem list a zeptal se, odkud to má.

„Jakýsi sedlák tehdy sepisoval cosi jako kroniku. Tedy spíše letopisy. Jsou to jen stručné poznámky. Ale někdy velice výstižné. Získal jsem je, protože byl předkem mé matky. Ta se do rodu Prokopů přivdala, takže ten sedlák s našimi předky nemá nic společného, ale je to zajímavé čtení. Mimochodem, všimni si, jak nespolehlivá jsou nebeská znamení. Prý jasně svítilo slunce; a jak temný to byl věk!“

Tohle jsem přešel mlčením. Nechtěl jsem vyvolat hádku, protože právě v patnáctém věku zvítězil kalich. Raději jsem ho požádal, aby mi dal přečíst ještě něco.

Na dalším listu stálo, pečlivě opsáno úhledným rukopisem mého bratrance: „Už třetím rokem panují deštivá jara a chladná léta, takže pole dávají špatnou úrodu. V některých vesnicích sklidili hospodáři stěží to, co na podzim zaseli. To je trest za naše hříchy. Nezbývá než prosit Boha, aby nám odpustil. Musíme doufat, že příští rok bude lepší.“

„I v jiných listinách z té doby, které se zachovaly v městském archivu, naříkají lidé na špatné počasí,“ souhlasil jsem. „Také pro tebe něco mám. Můj předchůdce založil už na konci čtrnáctého věku knihu, které říkal Pamětní. Dbalý sice příliš nebyl, mnoho v ní chybí, ale některé důležité události zachytil. Poslouchej: V létě sesadilo německé panstvo našeho vznešeného panovníka Václava z trůnu římského krále a označilo ho za neužitečného a nedbalého. Následujícího dne zvolil sněm římským králem falckraběte Ruprechta. Téhle hanebnosti se však účastnila jen část německého panstva, příbuzní a přátelé našeho krále přísahali pomstu. Bože, nedopusť válku!“

KAPITOLA 1

Olbram se zastavil, opřel se o kamenné zábradlí a zamyšleně se zadíval na hladinu Otavy, která líně mířila mezi vznosné oblouky starobylého mostu a tiše pokračovala kamsi do dálky. I když ještě váhal, věděl předem, že jeho touha je silnější než rozum. Bylo mu dvaadvacet let a dávno nebyl panic. Jenže tohle bylo něco jiného, do Marie se na první pohled zamiloval.

Všiml si jí před třemi týdny v kostele a od té doby nevynechal jedinou bohoslužbu. Nevynechala ji ani ona. Stávali v davu věřících a tiše spolu rozprávěli. Přitom se k sobě tiskli stále silněji, ale teprve včera Marie jeho vyznání přijala a s uzarděním dovolila, aby za ní zašel. Přitom ho nenápadně pohladila, aby mu dodala odvahu, i když ji ve skutečnosti potřebovala víc než on.

Olbram do vody rozvážně plivl a pozoroval, jak slinu uchopil proud. Pak přeběhl k zábradlí na opačnou stranu mostu. Dychtivě se vyklonil a sledoval, co se pod klenbou oblouku objeví. Řekl si, že to je něco jako boží soud. Pokud ji voda přinese až sem, znamená to, že má za Marií zajít. I když tušil, jaký to doma vyvolá poprask. On, syn jednoho z nejbohatších píseckých kupců, a dcera chudého rybáře.

Nečekal dlouho. Na vodě, která mu tiše šuměla pod nohama, se objevilo cosi, co snad mohlo být jeho slinou. Nezkoumal to nijak pečlivě, protože tak to chtěl. Dostal své znamení.

Napřímil se a trochu rozpačitě se ohlédl k vysokým kamenným hradbám, které chránily královský hrad v Písku. Za ním se rozkládalo město. Na nebi se válely šedavé mraky a vítr přinášel drobné mrholení. I když bylo léto, panovalo chladné počasí. Olbram si k tělu úžeji přitáhl plášť z modrého sukna, který dostal od otce před osmi lety. Tehdy ho rodiče prohlásili za dospělého.

Most v Písku chránily na obou koncích věže s bránami. Ta první byla kousek od hradu a skrze ni se na most vstupovalo, druhá ležela na protilehlém břehu řeky a od ní pokračovala zemská cesta ku Praze. Ozbrojenec, který bránu střežil, Olbrama znal. Kývl na pozdrav a ustoupil stranou, ani se ho nezeptal, kam jde. V zemi vládl mír, tak proč horlivost přehánět?

Olbram prošel klenutým průjezdem a ze široké cesty odbočil na stezku podél řeky k nedaleké vesnici Záotaví. S Marií se dohodl, že na něj počká ve vrbinách za dřevěným molem, k němuž si rybáři přivazovali čluny. Šel rychle a trochu se bál, zda si to nakonec nerozmyslela.

Marie se mu v kostele přiznala, že je ještě panna. Bylo to trochu s podivem, protože byla pěkně stavěná a husté světlé vlasy nosila spletené do dlouhých copů. Byl na ni velice utěšený pohled, ale to byl na mnoho mladých dívek. Marie však měla nádhernou tvář, Olbramovi se zdálo, že je ještě krásnější než pozlacená socha Panny Marie, která stála na oltáři děkanského chrámu.

Očima se snažil proniknout zelenou hradbu křovin, ale nikde ji neviděl. Přešel kolem uvázaných loděk a nerozhodně se zastavil. Rozmrzele se rozhlížel, protože byl na břehu sám. Chvíli nerozhodně přešlapoval, ale nakonec se otočil a chtěl se vrátit do Písku.

„Tady,“ zaslechl od řeky rozesmátý hlas.

Marie se ukrývala za rozložitou vrbou. Vyklonila se a prstem kývala na znamení, aby šel k ní. Přitom polohlasně vykládala: „Byla jsem zvědavá, jak dlouho to vydržíš. A jestli ti bude alespoň trochu líto, pokud bych nepřišla.“

„A obstál jsem?“

„Vypadal jsi tak nešťastně, že by bylo větším hříchem se ti neukázat a nechat tě odejít než udělat to, co hodláme spáchat.“

Během řeči ho uchopila za ruku a odváděla mezi keře na místo, které bylo ze všech stran skryté před pohledy zvědavců. Rychle si přes hlavu přetáhla plátěnou košilku a shodila režnou suknici.

Olbram těžce polkl. Vzrušovala ho mnohem víc, než si vůbec dokázal představit během nocí, kdy tajně na svém lůžku vybíjel v osamění neukojenou touhu.

„Líbím se ti?“ zeptala se a objala ho.

„Miluji tě,“ odpověděl staženým hrdlem. Žádné ještě nikdy nic takového neřekl.

Přikývla, pustila ho a lehla si do trávy. Olbram rychle shodil nohavice a klekl si mezi její stehna. Marie měla zavřené oči a těžce dýchala. Rychle se pokřižoval a pak si ji zkušeně a nenasytně vzal.

Olbramův otec Prokop vypadal na svůj věk stále dobře. Bylo mu něco málo přes čtyřicet a už několik let byl vdovcem. Zasedal v městské radě a hned tři konšelé mu nabízeli své dcery. Jejich péče, aby nežil sám a jeho lože nebylo v noci opuštěné a chladné, však nevycházela ze soucitu, ale z faktu, že Prokop patřil k nejbohatším mužům v Písku. Prodával orientální koření a arabské látky a zboží dodával i na královský hrad.

Prokop všechny nabídky na nový sňatek rezolutně odmítl. Svou první ženu miloval a další nechtěl. Věděl, že svou křesťanskou povinnost již splnil. Oženil se a z manželského lože zplodil potomky. Dvě děti zemřely jako batolata, ale čtyři mu zůstaly. To považoval za dostatečné, a proto nebyl důvod, aby se znovu ženil. S ohledem na majetek, který si budou děti po jeho smrti dělit, jich měl tak akorát. Naplnil smysl života a nyní musel myslet na spásu své duše.

Olbram byl nejstarší a jeho výchově se Prokop věnoval nejsvědomitěji. Učil ho všemu, co musel dobrý kupec znát. Bral ho na cesty do Benátek a seznámil ho se všemi svými obchodními partnery. Jošt byl o tři roky mladší a byly s ním stále nějaké potíže. Nebyl trpělivý a kupecké řemeslo ho nebavilo. Už jako kluk se raději rval, místo aby se učil. Dokázal porazit i mnohem starší chlapce, neboť Bůh mu dal robustní postavu a velkou sílu. Třetí syn Adam byl naopak vyrovnaný a přemýšlivý. Prokop ho začal posílat do školy při děkanském chrámu, protože se rozhodl, že z něj bude duchovní. To mu zajistí klidné a jisté živobytí. Nejmladším dítětem byla Markéta. Její narození Prokopova žena zaplatila svým životem. Markétě bylo sedm let, byla to živá dívka a Prokop ji rozmazloval, protože mu připomínala zemřelou manželku. Ne, opravdu nebyl důvod, aby se ještě jednou oženil.

„Situace začíná být vážná,“ vykládal královský rychtář Ruprecht. Po otci byl Němec a věrně sloužil českému králi Václavovi. Proto získal výnosný úřad v Písku. Královská rychta stála na Malém rynku, jak se nazývalo tržiště, kolem něhož město kdysi vzniklo. Jenže časem přestalo jarmarkům stačit a měšťané si níže pod masnými krámy, přímo naproti hradbám královského hradu, vybudovali nový rynek, jemuž se říkalo Velký. Městská rada se často scházela na rychtě, aby vyslechla příkazy svého panovníka.

„Po hanebné zradě německého panstva se proti našemu králi postavil i bavorský vévoda Ludvík,“ pokračoval Ruprecht zlostně. „S vojskem napadl české državy v Horní Falci. Právě jsem obdržel list od Bořivoje ze Svinař. Bavoři dobyli Auerbach, kde on jako správce českých lén v říši sídlil. Norimberk zatím zůstává našemu králi věrný, ale mám důvěrné zprávy, že město hodlá zradit. Nemusím vám říkat, jak velice to ohrožuje naše obchodní zájmy v říši. Proto je třeba vojensky zasáhnout. To ovšem znamená značné náklady a bude třeba vypsat zemskou berni.“

Rychtář Ruprecht hovořil ještě dlouho, ale Prokop ho přestal poslouchat. On obchodoval s Benátčany a v rakouských zemích měl řadu přátel. Události v říši se ho netýkaly. Pokud by český král vypsal berni, on sám s tím nic nenadělá. Pochyboval však, že by si to Václav troufl. Po letech hladomorů se šlechta bouřila, protože nikdo neměl peníze na rozdávání. A lid hladověl, kde tedy brát?

Konečně královský rychtář skončil. Když se konšelé zvedli od stolu, požádal Prokopa, aby ještě zůstal, že s ním musí cosi naléhavého probrat. Prokop si všiml závistivých pohledů ostatních konšelů, jenže on sám z toho radost neměl. Pokud po něm kdokoli něco chtěl, vždycky z toho byly jen potíže.

Jakmile se jizba vyprázdnila, starostlivý výraz z rychtářovy tváře zmizel. Přísně houkl: „Co mi k tomu povíš?“

„Nevím, co tvůj úřad zajímá. Nejsem Sibyla,“ opáčil opatrně. Ten začátek se mu opravdu ani trochu nelíbil. Byl však rozhodnutý, že z plných truhlic nedá na záležitosti svého krále dobrovolně ani stříbrňák. Už jednou panovníkovi půjčil, ale zpět nedostal nic.

„Jsi špatný otec,“ pokračoval k jeho překvapení Ruprecht. „Ty snad nevíš, co tví synové dělají? Olbram se spustil s jednou holkou. Je to dcera rybáře.“

Prokop uvážlivě pokrčil rameny. Znal svého nejstaršího a věděl, že svedl už spoustu dívek, a nechápal, proč ho rychtář plísní. Vždyť tohle dělali všichni svobodní mládenci ve městě. Pokud se na něco takového přišlo, otec syna potrestal a tím to skončilo. Ostatně, sami v mládí nebyli lepší. Navíc nešlo o některou z počestných měšťanských panen, ale o obyčejnou holku od řeky, proto jistě nebyl důvod ke křiku.

„Už jsem se o jeho hříchu radil s převorem našich dominikánů. Rány, které Bůh na nás v poslední době seslal, jsou trestem za hříchy, které přehlížíme. Olbram musí být potrestán.“

„Odpusť, rychtáři, ale nevím, proč zrovna můj syn?“

„Protože jsi nejbohatší ve městě. Právě ty musíš jít příkladem!“

„Nejsem nejbohatší. A můj syn není největším hříšníkem. Pokud chtějí dominikáni někoho potrestat, ať volí uvážlivěji. Copak jim každý rok nedávám štědré dary?“

„S milosrdenstvím se nekupčí,“ napomenul ho nedůtklivě královský rychtář. „Potrestat ho hodlám já jako zástupce našeho milostivého panovníka, nikoli ctihodní bratři dominikáni. Jejich názor mi byl jen povzbuzením, abych jednal rázně a nesmlouvavě.“

„A jaký by ten trest měl být?“ zeptal se mrzutě Prokop. Přemýšlel, co může za rychtářovou horlivostí být. Okamžitě ho napadlo, co se o zástupci krále říkalo, že za pár stříbrňáků přimhouří oči i nad prohřešky mnohem vážnějšími. Počítal, kolik bude asi chtít.

„Na rok ho vypovím z města,“ odpověděl k jeho úžasu Ruprecht.

„Za jeden poklesek, v jeho věku pochopitelný, takový trest? Pokud si vzpomínám, přesně tak byl potrestán pasířův Michal, když v hádce zabil svého strýce. Můj Olbram nikoho nezabil!“

„Nezhřešil jen jednou. Chodí za ní už celé tři měsíce. Proto ty, jako nesvědomitý otec, zaplatíš navíc pokutu deset kop grošů,“ pokračoval nesmlouvavě královský rychtář. „Olbram je již dost starý, abys mu opatřil vhodnou nevěstu. Neudělal jsi to však, i když tuhle povinnost ukládá rodičům řád křesťanského světa. On zhřešil, ale svou vinu neseš i ty.“

V tu chvíli Prokop pochopil. Rychtářova dcera Gunhilda byla zasnoubená se synem jednoho zámožného rytíře, jenže před necelým měsícem si její ženich zlomil vaz, když spadl opilý z koně. Nasadil zkroušený výraz a začal se omlouvat: „Jistě víš, že jsem vdovec. Bez ženy se takové věci zařizují obtížně. Copak mohu vyjednávat s matkami svých sousedů, zda by za mého syna neprovdaly svou dceru? To je ženská práce. Má vina není veliká. Nebo vlastně není žádná. Proto prosím, zvaž ještě míru trestu. Rychle vše napravím, slibuji.“

„Záleží na tom, jak,“ přikývl o něco laskavěji Ruprecht. Měl nepatrně přimhouřené oči, jak míval ve zvyku, když chtěl něco za každou cenu získat.

Prokop znal jeho zvyky a říkal si, že by z rychtáře nebyl dobrý obchodník, neboť ten nesměl nikdy dát najevo, že mu na něčem záleží. Pak byla cena obvykle vyšší. Nepatrně se usmál a stále pokorně pokračoval: „Ožením Olbrama, ale musím pro něj najít nevěstu, která by byla hodna mého postavení. Dívky, které by ve městě připadaly v úvahu, spočítáš na prstech jedné ruky. Záleží také na věnu. Jak říkám, nebude to snadné. Pokud mne potrestáš, budu muset požadovat vyšší věno, abych nějak nahradil škodu, kterou utrpím. A kde seženu dneska bohatou nevěstu?“

„Jistě, to vše musíš udělat. Leda bys našel způsob, abych tě trestat nemusel.“

„Jak by se to dalo udělat?“ podivil se upřímně Prokop. „Proč bys mi pomáhal, když nejsme příbuzní?“

„Ale mohli bychom být!“

„Vždyť já jsem obyčejný měšťan a ty téměř urozený muž.“

„To je pravda,“ souhlasil samolibě Ruprecht. „Ale mám dceru a té se tvůj Olbram velice líbí. Pokud bys nepožadoval příliš vysoké věno, jsem ochotný o té věci uvažovat.“

„Kolik nabízíš?“ změnil Prokop tón. Teď už šlo jen o obchod.

Po kratším smlouvání se shodli na padesáti kopách grošů. Gunhilda navíc zdědí po smrti svého otce dvorec v nedalekých Nepodřicích. Prokop po svatbě přenechá synovi polovinu svého domu ve městě, kde budou oba mladí manželé žít. A poskytne mu dostatek kapitálu, aby se Olbram mohl osamostatnit jako kupec.

„Nejsem Jidáš. To neudělám,“ křičel zlostí rudý Olbram, když mu otec oznámil, že se příští týden zasnoubí s Gunhildou a za čtrnáct dní bude svatba. Královský rychtář totiž spěchal, neboť jeho dcera byla v jiném stavu. To však Prokop synovi neřekl.

„Já Marii miluji!“

„A koho to zajímá?“ rozzlobil se. „Cti otce svého, tak ti ukládá desatero!“

„Já tě přece ctím. Ale chci pěknou ženu. Gunhilda vypadá jako žebřík.“

„Je to v tuhle chvíli pro tebe ta nejlepší nevěsta ve městě. Ruprecht má vlivné příbuzné v Linci. Pronikneme na tamní trhy. A pak, zastupuje v Písku českého krále, jestli to nevíš! Neradím ti pohněvat si ho.“

„Odejdu na rok do vyhnanství. A Marie půjde se mnou!“

„Jak chceš. Ale odejdeš bez jediného groše!“

„Uživím nás,“ odsekl trucovitě Olbram.

„O tom nepochybuji,“ ušklíbl se otec. „Jako nádeník práci jistě někde seženeš, a když budeš mít štěstí, vyděláš si na malou misku kaše denně. Ovšem na nic jiného ti už peníze nezbudou. Nenapiješ se piva, nekoupíš si nic na sebe. A je otázka, kde budete bydlet. Nejspíš někde ve chlévě.“

„Jako svatý Josef s Marií!“

„Musíš ovšem počítat ještě s něčím,“ pokračoval nesmlouvavě Prokop. „Jakmile mne opustíš, nahradí tě v obchodě tvůj bratr Jošt. V tom případě zdědí dům on. Nedám přece majetek vzpurnému synovi, který opustil svého starého otce.“

„To nesmíš!“ vykřikl zděšeně Olbram. Majetek miloval víc než dívčí náruč.

Jeho otec to věděl a klidně ho upozornil: „Mohu všechno, a ty to víš.“ Najednou jako by zjihl a důvěrně pokračoval: „Víš však také, že tě mám rád. Předpokládám, že máš rád i ty mne. Vychoval jsem tě. Nestav se proti mně. Umím ocenit poslušnost. Pokud si vezmeš Gunhildu, nechám ti polovinu svého domu a tolik peněz, abys mohl začít obchodovat. Postavíš se na vlastní nohy. Navíc dostaneš slušné věno a časem tvá manželka zdědí dvorec.“

„Ty bys opravdu dovolil, abych se osamostatnil?“

„Spolu s rychtářem zařídíme, aby tě kupci přijali bez čekání do svého cechu. Víš dobře, že jiným to někdy trvá celá léta.“

„Co bude s Marií?“ zeptal se Olbram. Z jeho výrazu bylo zřejmé, že se už rozhodl. Nerad však dělal obtížná rozhodnutí sám. Stejně jako před třemi měsíci, když stál na mostě a plival do Otavy.

„Co by bylo?“ opáčil netečně otec. „Rychtář ji nepostaví na pranýř. Marie na tom vydělá. Zachová si počestnost, a protože je hezká holka, někoho si na vesnici najde. To tě nemusí trápit.“

„Je mi jí líto,“ váhal ještě Olbram.

„To tě šlechtí, můj synu. Jenže jsi kupec, nikoli farář. Pokud chceš zůstat ctihodným měšťanem a mým dědicem, odpřisáhneš, že se s ní přestaneš stýkat, rozumíš?“

Svatba s Gunhildou se konala v sobotu na svatého Martina. Noc předtím napadl první sníh. K ránu zmrzl, a když svatební průvod kráčel z Prokopova domu do chrámu, jeden svatebčan uklouzl a zlomil si nohu. Přihlížející si šeptali, že to je špatné znamení.

KAPITOLA 2

Na počátku adventu se jako bleskem roznesla zpráva, že do Písku přijíždí Václav, český král toho jména čtvrtý. Do města vjede jako obvykle nejhonosnější Pražskou bránou. A doprovázet ho má početný průvod dvora.

„Bude to ještě dneska?“ zajímali se měšťané, kteří se seběhli kolem rychty na Malém rynku. Takovou podívanou si nemohli nechat ujít. Protože však silně mrzlo, nechtělo se nikomu čekat u brány dlouhé hodiny, a třeba zbytečně.

„Bude. A má to být příjezd slavnostní. Vezměte s sebou manželky a čeleď,“ nařizoval Ruprecht. Jenže říkat něco takového bylo zbytečné. Měšťanky by doma nezůstaly ani za stříbrňák.

Záhy po obědě se rozezněly všechny zvony ve městě. Rychtářův pomocník běhal po ulicích a volal, že královský průvod se blíží. Ti, co bydleli poblíž Pražské brány, si zabrali nejlepší místa v uličce, která vedla k hradu.

„To přece není spravedlivé,“ hudrala malá obtloustlá žena, která bydlela na opačné straně města v Drlíčově a měla to sem nejdál. „Na nás se nikdy nedostane. Rychtáři, měl bys v tom konečně udělat pořádek!“

„Raději si ukliď před domem, babo,“ utrhl se na ni Ruprecht. Zrovna teď měl na takové věci náladu.

Prokop se svou rodinou měl jako konšel vyhrazené čestné místo u brány, kterou se vjíždělo do královského hradu. I když měla v první řadě stát jen městská rada, mezi muže v tmavých pláštích se vmáčkla i jeho sedmiletá Markéta. Přitiskla se k otci a uchopila ho za ruku, protože se přece jen trochu ostýchala.

Ozvaly se slavnostní fanfáry. A pak už se objevili dva heroldi, kteří kráčeli v čele průvodu. Jeden nesl erb českého krále a druhý krále římského. Za nimi jel na nádherném bělouši sám Václav. Jeho koně vedl za otěže podkomoří Zikmund Huler. Byl původně pouhým měšťanem, ale stejně jako mnoho jiných, i on si získal královu přízeň, důležitý úřad a výnosné statky. Právě to bylo jednou z věcí, které panstvo králi vyčítalo, že se obklopuje neurozenými povýšenci.

Následoval průvod nejvýznamnějších zemských představitelů. Před každým kráčel ozbrojenec, který nesl vysoko vztyčenou standardu s erbem. Hned za králem jel na nádherném ryzákovi nejvyšší purkrabí Jindřich z Rožmberka, za ním komoří Jan Krušina z Lichtenburka a zemský písař Boček z Poděbrad. Tuhle čtveřici uzavíral člen královské rady Ota z Bergova. Další velmožové jeli ve dvojicích a trojicích. Lidé na ně ukazovali a podle erbů se dohadovali, kdo to může být.

Malá Markéta krále ještě nikdy neviděla. Zvědavě si ho prohlížela, ale zdála se zklamaná. Václav měl široký obličej s masitými zarudlými tvářemi, velký špičatý nos a unavené oči. Široké smyslné rty lemoval pěstěný vous. Na koni seděl ležérně a bez většího zájmu dvakrát pokynul přihlížejícím davům.

„Vypadá spíš jako sedlák,“ uklouzlo jí zklamaně.

„Mlč, ty hloupá,“ napomenul ji přísně otec. „Nevidíš, na hlavě má královskou korunu.“

Markéta uraženě zmlkla. Nemyslela si, že je hloupá. A král Václav jako sedlák vypadal. I když byl oblečený do brokátu.

Večer se v děkanském chrámu konala slavnostní mše za dlouhé panování českého krále. Na bohoslužbu Václav nepřišel, i když to původně slíbil. Na Velkém rynku se pak dlouho do noci slavilo. Správce nechal na panovníkův pokyn čepovat pivo z hradních sklepů zdarma.

Olbram se na žal zpil do němoty, protože po měsíci odloučení potkal rybářovu dceru Marii. A jeho bratr Jošt se serval do krve se dvěma řezníky. Ruprecht dal oba bratry zavřít do vězení na rychtě, aby se vyspali. Ráno je pokáral a v tichosti propustil.

V družině, která doprovázela krále Václava do Písku, byl i Jindřich z Rožmberka. Patřil mezi nejbohatší velmože v zemi a jeho rod měl od časů přemyslovských králů významné slovo v zemských záležitostech. V době svého mládí byl Jindřich jediným mužským potomkem rodu, proto ho rodiče, strýčkové i tety hýčkali. Ale nikoli tak, že by ho rozmazlovali, nýbrž umožnili mu vzdělání, jaké mělo jen málo urozených mužů v zemi.

Jindřich z Rožmberka nekompromisně hájil rodové zájmy, ale nebyl krátkozraký. Trápilo ho, jak špatně král Václav spravuje svou zem. Rožmberkové v minulosti mnohokrát povstali proti českým králům, a stejně tak se před šesti lety účastnil i on panského odboje. Šlechta Václava zajala a donutila ho, aby se zbavil falešných přátel, kteří bezohledně tyli z jeho přízně. Byl nucen podrobit se, jenže v poslední době se vše vracelo do starých kolejí.

„Je nepoučitelný,“ stěžoval si Rožmberk svému písaři Mikulášovi večer, když se po skončení hostiny vrátil do komnaty v paláci píseckého hradu. Seděl u stolu s nohama nataženýma před sebe, aby uvolnil ztuhlá lýtka. Měl toho běhání za celý den dost. Teď odpočíval a se svým písařem rozprávěl s naprostou otevřeností, protože mu důvěřoval.

Potkali se před třiceti lety v Praze na univerzitě. Od té doby mu Mikuláš sloužil. Byl trochu neduživý, měl ale živé oči a bystrý úsudek. Původně chtěl být duchovním, jenže nakonec svěcení nepřijal a oženil se. Jindřich z Rožmberka si na něj zvykl a radil se s ním o všech důvěrných záležitostech, protože na Mikulášovu mlčenlivost se mohl spolehnout. Písař byl obratný diplomat a často jeho jménem zařizoval diskrétní záležitosti. Uměl vzbudit důvěru, poslouchat a dívat se.

„Že se zase opil, to snad ani nemusím dodávat,“ pokračoval Rožmberk pohrdavě. Ani on nežil jako světec, ale při důležitých jednáních si vždy zachovával jasnou hlavu. Panovník nikoli, i to byla jedna z věcí, která oslabovala jeho vládu.

„Nikdy neuměl uvažovat realisticky, ale to tobě vykládat nemusím, Mikuláši. Před měsícem se Václav sešel v sedleckém klášteře u Kutných Hor se svým bratrem. Zikmund mu nabídl pomoc v říši, ovšem za odměnu požadoval odstoupení Moravy, Slezska, obou Lužic a nástupnictví na českém trůně.“

„Vždycky hrál vysokou hru,“ přikývl písař Mikuláš. Na sobě měl tmavý hábit, jaký nosívali řeholníci. I on hovořil v soukromí se svým pánem otevřeně. Na tu výsadu byl neobyčejně hrdý. „Václav je neobratný a Zikmund příliš ctižádostivý. Král Karel blahé paměti nevychoval své děti dobře. Co na to náš král?“

„Bratra vyslechl, neřekl ani slovo a hned Kutné Hory opustil. Chová se jako uražené dítě. V situaci, v jaké se ocitl, musí přece jednat. Vždyť mu jde o korunu, pokud to neví. Musí si najít spojence. Proti Zikmundovi by měl postavit své bratrance. Nebo alespoň jednoho. Jošt spolu s Prokopem zdědili na polovinu Moravské markrabství a je logické, že se mají rádi stejně upřímně jako Václav a Zikmund. Být to já, pokusil bych se využít jejich neshod. Jenže tohle on neumí. Rozdává peníze těm, z nichž jeho koruna nic nemá, místo aby si koupil Joštovu přízeň. Z Kutných Hor odjel lovit na Točník. Vedl tam prý silácké řeči, jak všem ukáže. A ta chátra, kterou se obklopuje, mu horlivě přikyvovala.“

„Důvěrně jsem se setkal se zpovědníkem Jana Krušiny, jak jste si přál,“ hlásil Mikuláš, když se jeho pán vymluvil ze své hořkosti. „Také Lichtenburkové si myslí, že je třeba obnovit Panskou jednotu a dát Václavovi důrazně najevo, že takhle to dál nepůjde. Král se musí rozhodnout, zda chce vládnout s pomocí zemanů a měšťanů, nebo s podporou urozených rodů.“

„Tohle dilema ho trápí pořád,“ povzdechl si Jindřich z Rožmberka. „Stejně jako neví, o kterého ze svých příbuzných by se měl opřít.“

„To je ovšem těžké rozhodování,“ pousmál se ironicky Mikuláš. „Jošt a Prokop mají na Moravě postavení nezávislých knížat. A Zikmund? Koruna uherského krále ho utvrdila v přesvědčení, že je víc než český král. Podle mínění pána z Lichtenburka by právě Zikmund mohl být naším spojencem, pokud by Václav dál opomíjel stará práva panstva,“ shrnul Mikuláš to, co jim oběma bylo už delší dobu zřejmé.

„Nesmíme se ale ukvapit. Stále bych dal přednost jednání a smíru s Václavem. Zjistil jsi ještě něco?“

„Podkomoří Zikmund Huler si půjčil vysokou sumu peněz, protože přestavuje svůj hrad Orlík a stříbrňáky mu došly. Platy váznou, je neúroda a ani král už nemá z čeho svým oblíbencům rozdávat.“

„Zajímavé. Sleduj tu věc. Ještě něco?“

„I když míšeňský markrabě Vilém vyhlásil českému králi válku, Jošt s ním hodlá jednat. Zdá se dokonce, že mu chce nabídnout podporu. Hraje vysokou hru, jenže asi mu nic jiného nezbývá. Z uherské strany útočí na Moravu bratranec Zikmund, z české ho zase tlačí bratranec Václav. Obávám se však, že tohle není pro Jošta ta správná cesta.“

„Nepochybně. Pokud Míšeňští napadnou naši zem, Jošt se zdiskredituje. Tohle mu české panstvo nikdy neodpustí,“ zívl ospale Jindřich z Rožmberka. Hlavou se mu mihla vzpomínka na jeho novou ženu. Alžbětu z Kravař si vzal před rokem a stále ho její půvaby těšily. Kvůli dvorským povinnostem ji neviděl už dva měsíce a těšil se, až jednání v Písku skončí, protože hned pak hodlal vyrazit do Krumlova.

„Mám ještě cosi. Nechci ale zdržovat,“ řekl Mikuláš uctivě a vstal na znamení, že je ochotný pána ihned opustit.

„Mluv,“ nařídil Rožmberk. I on vstal, odepnul si pás s mečem a začal se svlékat. Jeho písař přiskočil k truhlici, otevřel ji a vytáhl dlouhou hedvábnou košili. Pomohl pánovi převléknout se do nočního a přitom vykládal: „Můj syn Vítek je chytrý chlapec. Krumlovský děkan nedávno prohlásil, že ho ve své škole už nemá co naučit. Udělalo by mi velikou radost, pokud by mohl začít navštěvovat univerzitu v Praze.“

„Dávám ti svůj souhlas.“

„Je tu ale jistá drobnost. Připravil jsem listinu, že Vítek pochází z manželského lože. Potvrdíte ji, můj pane?“ pokračoval prosebně písař Mikuláš.

Jindřich z Rožmberka se usmál. Věděl, že jeho písař je nemanželské dítě. A svou ženu si Mikuláš podle kanonického práva vzal, když byly jeho synu Vítkovi tři roky. Velkoryse však přisvědčil: „Jistě. Přivěsíš k ní i mou pečeť.“

Mikuláš se uklonil na znamení vděku, ale s odchodem nespěchal. Mocný Rožmberk ho znal a došlo mu, že písař má ještě jedno přání, ale ostýchá se ho vyslovit. Jindřich však nemínil tu záležitost zbytečně protahovat, byla už hluboká noc. Proto sám začal: „Už dvanáct let jsem vykonavatelem závěti slovutného mistra Vojtěcha Raňkova z Ježova, blahé paměti rektora pražského vysokého učení. Odkázal několik set kop grošů na podporu studentů. Napiš ještě jednu listinu, podle níž obdrží tvůj Vítek zdarma místo v koleji a roční stipendium osm kop grošů. To je víc, než si vydělají někteří tamní bakaláři. Ale pozor! Trvám na tom, že se bude chovat zbožně, jednou za rok mne navštíví a poví, co nového se naučil.“

„Můj pane…,“ zajíkl se štěstím písař Mikuláš.

„Běž!“ poručil mocný Rožmberk. Rád dělal dobré skutky, ale vděk poddaných ho občas přiváděl do rozpaků. On sám nikdy neděkoval.

Kupce Prokopa navštívil před blížícími se vánočními svátky převor dominikánského kláštera. Požehnal jeho rodině a zdvořile vypil číši horké medoviny. Převor Ambrož měl na sobě bílý hábit s širokou kapucí a u pasu se mu houpal růženec. Byl to vysoký sebevědomý muž s hubeným protáhlým obličejem a tmavýma očima, které jako by propalovaly.

„Očekával jsem, synu, že stejně jako dříve projevíš soucit a přispěješ na náš špitál,“ začal hned, jak odložil na stůl prázdnou číši. Nesnášel okolky.

„Rozhodl jsem se, že nechám na své náklady postavit v děkanském chrámu novou kazatelnu. Ta stará dřevěná se viklá a divím se, že se pod naším děkanem ještě nezřítila. Věřím, že tento skutek bude Bohu stejně milý, jako kdybych přispěl na chudé.“

„Náš řád považuje kázání za základní kámen výchovy křesťanů k pravé víře,“ souhlasil převor Ambrož. „Záleží ovšem na tom, jaké pravdy se z kazatelny hlásají. Písecký děkan se chce svěřenému stádu spíše jako pastýř zalíbit, než aby nad ním držel pevnou ruku. Nevěřím, že nová kazatelna upevní víru těch, které on sám povzbudit neumí. Ve jménu trpících a chudobných prosím, zvaž své rozhodnutí.“

„Vše jsem už pečlivě uvážil,“ odmítl jeho prosbu nesmlouvavě kupec Prokop. „Navíc s tebou nemohu souhlasit, ctihodný převore. Děkan Benedikt si zaslouží mou úctu, neboť se k mé rodině chová mnohem laskavěji než tvůj řád.“

„Co chceš řádu svatého Dominika vyčítat?“

„Navzdory mé dosavadní štědrosti jsi doporučil, aby rychtář mého syna přísně potrestal.“

„Tušil jsem, že je to tak, ale přesto jsem tomu nechtěl věřit,“ povzdechl si utrápeně dominikán. „Chudí však nemohou za hříchy tvého syna. A nemohu za ně ani já. Olbram zhřešil! Neděláš dobře, bratře, pokud se nám chceš mstít, neboť ublížíš jen své vlastní duši.“

„Buď sbohem, převore,“ rozloučil se drsně Prokop.

Ambrož vztyčil ruku a udělal ve vzduchu kříž. Pak se otočil a se schýlenou hlavou odcházel. Když generální kapitula řádu před časem rozhodla, aby opustil Bavorsko a ujal se správy kláštera v Písku, litoval toho. Domníval se, že by byl užitečnější při potírání německých kacířů a naivně se domníval, že v Čechách tolik práce mít nebude. Jak se mýlil! I tady by měly hořet hranice. Jenže král ani arcibiskup to nepřipustí. Chápal je. Oni nezažili řádění kacířů. Ambrož ano. Jako chlapec viděl, jak mu otce a matku ubili kacíři sekerami.

Vyšel na ulici a ve vratech se div nesrazil se spěchajícím mužem. Byl zahalený do hnědého hábitu, jako by byl řeholník, ale Ambrož ho neznal. Zvědavě si ho prohlížel.

„Požehnej mi, ctihodný bratře dominikáne,“ požádal ho trochu zadýchaně onen neznámý a navzdory sněhu, který ležel na ulici, poklekl.

Ambrož to udělal rád. Tenhle muž mu vrátil dobrou náladu. Se sepjatýma rukama pak pokračoval ve své obchůzce po zámožných rodinách. Letos vybrali dominikáni na svůj špitál velice málo a nemocným, o které pečovali, hrozil hlad. Ambrož si ale umínil, že nedopustí, aby je musel vyhnat na ulici. I kdyby sám měl hladovět.

Muž v hnědém hábitu vstoupil do Prokopova domu. První, na koho narazil, byla malá Markéta. Seděla na kamenném sedátku ve výklenku mázhauzu a hrála si s hadrovou panenkou.

„Hledám kupce Prokopa,“ oslovil ji příjemným hlasem. Holčička k němu zvedla své velké důvěřivé oči, pak vyskočila a panenku posadila na lavici místo sebe. „Buď tady hodná, Majdalenko!“ napomenula ji a po schodech utíkala do patra, kde byly komnaty, v nichž se obvykle rodina zdržovala.

„Nevím, kdo to je,“ omlouvala se otci, když mu o neznámém pověděla. „Jméno mi neřekl.“

„Tak se na něj podíváme,“ navrhl trochu ustaraně Prokop. Před očima měl stále shrbená záda odcházejícího dominikána. Přesto svého rozhodnutí nelitoval.

Markéta před ním poskakovala po schodech a on pomalu sestupoval za ní. Nedošel však ani do poloviny schodiště. Jakmile muže poznal, zastavil se a zlostně se rozkřikl: „Kdo ti dovolil, abys mne obtěžoval v mém domě, Mikuláši?“

„Přijel jsem do Písku se svým pánem. Sloužím Rožmberkům,“ vykládal písař trochu zaraženě. „Zítra město zase opouštím. Myslel jsem, že spolu jako bratři ztratíme alespoň pár slov.“

„Nevlastní bratři!“ zarazil ho nesmlouvavě Prokop. „Nenarodil ses z manželského lože a jako bastard nemáš z dědictví po našem otci nárok na nic.“

„Vždyť já také nic nechci,“ podivil se Mikuláš. Na schodech se za otcovými zády objevil Olbram spolu s mladším Joštem. Jejich třetí bratr Adam dlel zrovna v chrámu a modlil se. Písař zvedl oči a zvědavě si oba prohlížel. Pak svého nevlastního bratra přátelsky pochválil: „Máš pěkné syny. A dceru rovněž.“

„Mám, ale není to tvá starost.“

„Proč se nechceš usmířit? Nikdy jsem ti nic neudělal. A nic po tobě nechci.“

„Víš ty vůbec, jak se má matka kvůli tobě a tvé matce trápila? Že se nestydíš! Odejdi!“

„Já nemohu za hříchy našich rodičů. Jak ale myslíš! Buďte tu všichni sbohem,“ povzdechl si Mikuláš, otočil se a vyšel na ulici. Vrata za sebou pečlivě zavřel.

„Tatínku, co je to bastard?“ vyhrkla trochu zaražená Markéta.

„Něco jako služebník ďábla,“ opáčil otec a rychle se vracel do horní jizby. Polohlasně přitom klel. Markéta se vylekaně rozběhla pro svou panenku. Přitiskla si ji na hubenou hruď a rozplakala se.

„Neboj se,“ začal ji konejšit Olbram. Došel k ní a pohladil ji po vlasech.

Jošt ho následoval, odplivl si a pokračoval k vratům. „Dostal jsem z té hádky žízeň,“ zabručel a zmizel.

„Bastard znamená, že ten muž, co tu byl, má jinou matku než náš otec. Ale oba jsou děti tvého dědečka. Ten v hnědém je tvůj strýc,“ vysvětloval laskavě Olbram.

„Tak proč na něj otec křičel?“

„Tomu nemůžeš rozumět. Jsi ještě malá.“

„Ale nemůže nám ten člověk ublížit?“

„Ani nám, ani tvé panence,“ zasmál se bratr. „Pojď se mnou nahoru. Topíme v krbu, tady bys mohla nastydnout.“

Rok Páně 1401

„Toho roku se v létě stala věc neslýchaná, jakou nepamatují ani nejstarší mužové. Do Čech vpadlo míšeňské vojsko a bez většího odporu se dostalo až na dohled pražským hradbám. Míšeňské prý zpočátku podporoval moravský markrabě Jošt, ale záhy si to rozmyslel, a tak musel míšeňský markrabě uzavřít smír a ustoupil. Dobyl však české hrady kolem Pirny a ponechal si je,“ četl Petr z Pamětní knihy, kterou jsem na naše další setkání přinesl. Aby dobře viděl, nechal jsem postavit na stůl hned šest hořících voskovic (zkoumání dějin se mi prodraží).

„Poslyš,“ zvedl oči od zažloutlého pergamenu, „kdy předtím byli v Čechách nepřátelé? Nepřehání ten písař?“

Podobnou otázku jsem čekal a pečlivě se na ni připravil. S převahou jsem mu vysvětlil, že naposledy to bylo za krále Jana, prvního Lucemburka na českém trůnu. Už když jsem svou řeč končil, cítil jsem spíše smutek než radost z toho, že vím víc než Petr. Jen hlupák se totiž raduje z neúspěchů vlastních předků. Abych ten hořký pocit zahnal, zeptal jsem se ho, co o roce Páně 1401 soudí jeho vesnický letopisec.

Můj bratranec rozložil list papíru a četl: „Náš král Václav se odmítl smířit s Ruprechtem Falckým, který uchvátil korunu římského krále, a oba se nadále prohlašují za hlavy říše římské. Aby Ruprecht stvrdil svůj nárok, doufal, že ho v Římě Svatý otec korunuje císařem, ale sotva na podzim překročil se svou družinou Alpy, milánský vévoda ho zahnal zpátky. A tak má křesťanstvo stále dva římské krále, ale ani jednoho korunovaného císaře. Mnozí se obávají, že to přinese jen rozvrat a zkázu, jiní horlí, že je to hřích, ale já musím říci, že navzdory sporům o římskou korunu nám pole dala slušnou úrodu, i když ne tak hojnou, jak bychom potřebovali.“

„Na to, že byl venkovan, měl celkem slušný přehled, nemyslíš, Petře?“

„Je to celkem logické. Kněží se tehdy z kazatelen neosočovali a nespílali svým odpůrcům, jako ti dnešní, ale snažili se věřící vychovávat. Radili jim, jak sít a orat, říkali jim, co se kde děje, vysvětlovali jim, co je hřích. Dneska jen hrozí. Zatahují prostý lid do svých malicherných sporů a dělají z nich nepřátele jen proto, aby si udrželi prebendy.“

„Teď nehovoříš jako dobrý katolík!“

„Já nehovořím o katolických kněžích. Já hovořím o všech, kteří mají tu moc, že stojí na kazatelnách a lidé je poslouchají. Ti vaši nejsou o nic lepší. A stejní jsou luteráni a kalvíni.“

„Neprovokuj!“

„Hovořit z kazatelny dávalo duchovním vždycky do rukou moc. Ale také odpovědnost. Jednou tohle poslání zradíš, a přijde pohroma. Jako tehdy.“

KAPITOLA 3

Masopust oslavili lidé toho roku skromně. Po Písku sice pobíhali žáci děkanské školy v maskách a prováděli obvyklá uličnictví, ale stoly byly skoro prázdné. Navzdory tomu kázali kněží v obou farních kostelech o nezbytnosti půstu, jímž se křesťané připraví v následujících šesti týdnech na uctění památky ukřižování Ježíše Krista. Neopomněli zdůraznit, že půst se netýká jen břicha, ale i duše.

„Ten, kdo se bude veselit, hlasitě smát, zpívat, tančit a příliš často obcovat se svou manželkou, těžce hřeší,“ hřímal děkan Benedikt na shromážděný dav z nové kazatelny. „Radím vám, abyste nejméně dvakrát denně navštěvovali bohoslužby a sami se doma pokorně modlili. Otevřete svá srdce milosrdenství a dejte milodar církvi za spásu své duše!“

Lidé ho poslouchali se sklopenými hlavami, a když je pak obcházel kostelník s plátěným váčkem na dlouhé dřevěné tyči, nevybral skoro nic. Z kostela odcházeli lidé chvatně a téměř s ulehčením.

„Nemám Gunhildu rád,“ svěřoval se Olbram po návratu domů otci. Jeho žena zůstala v kostele, aby se oddala rozjímání. „Když jsem si ji bral, nebyla už panna. Kdo ví, kdo ji obtěžkal?“

„Je dcera královského rychtáře! A díky němu jsme začali obchodovat s Lincem,“ odmítl výtky starý Prokop. Pokašlával, venku bylo sychravé počasí, a to mu v poslední době nedělalo dobře.

„Slíbil jsi, že se budu moci po svatbě osamostatnit,“ pokračoval Olbram. Ani on neměl dobrou náladu. Manželka se s ním odmítala už delší dobu milovat s poukazem na své těhotenství. Olbram to považoval za výmluvu, protože na ní nebylo zatím znát tolik, aby mu nemohla vyhovět. Gunhilda však byla zbožná a tvrdohlavá.

„Já ti v ničem nebráním,“ odsekl mrzutě Prokop. „Osamostatni se.“

„Měl jsem dostat polovinu tvého domu.“

„Dostal jsi ji.“

„Ne! Dostal jsem dvě komory v podstřeší. Ani v kuchyni si nemůže Gunhilda dělat, co by chtěla. O všem rozhoduje tvá hospodyně.“

„Dostal jsi tolik, kolik jsem ti mohl dát. Máš přece sourozence a ti musí také někde bydlet. Naše hospodyně je zkušená žena.“

„Tak proč se do podstřeší neodstěhuje Jošt s Adamem? Proč mají mít komnatu s výhledem na rynek, a já do dvora?“ pokračoval hádavě Olbram.

„Ještě něco?“ opáčil chladně otec. Měl vztekem stažené obočí a stěží se ovládal, aby nevybuchl.

„Jistě,“ nedal se syn. „Na svatbě jsi slíbil, že mi dáš peníze, abych mohl začít obchodovat. Zařídil jsi, aby mne přijali do cechu, za to ti jsem vděčný. Jenže k čemu mi to je, když nemám žádné jmění?“

„Dostal jsi věno. A já ti dám peníze, až si to budu moci dovolit. Právě chystám velký obchod, nemohu vyprázdnit své truhlice.“

„Takže nedáš?“

„Ne!“

Olbram vyskočil, kopl zlostně do křesla, až ho povalil na podlahu. Nechal ho tam ležet a s prásknutím dveří otce opustil. Pospíchal do svého podstřeší. Z truhlice vytáhl kožešinovou čepici, rukavice a vysoké boty. Zaváhal, pak otevřel truhličku, která stála u okna, a vybral z ní stříbrný prsten. Dal ho své ženě jako dárek na Vánoce. Ukryl ho do koženého váčku a seběhl do mázhauzu. Přes ramena si přehodil plášť podšitý liščí kožešinou a rychlým krokem zamířil k mostu. Přešel ho a odbočil do Záotaví.

Rybář bydlel v chudobné dřevěné chatrči se střechou vázanou z rákosu. Skrze ni unikal kouř z ohniště, které hořelo uvnitř domu. Marie mlela na ručním žernovu obilí, měla zpocené čelo a navzdory tomu, že trochu pohubla, velice jí to slušelo. Matka seděla na bobku u ohně a v nevelkém kotlíku míchala kaši z otrub a drcených žaludů. Teď, když byla Otava zamrzlá, se rybářům dařilo velice špatně.

Jakmile Olbram vstoupil, obě ženy nechaly práce a zvědavě se na něj zadívaly. Stará rybářka spíše lhostejně, ale Marie navzdory snaze vypadat nazlobeně nedokázala skrýt úsměv. Jizba nebyla velká a válel se v ní štiplavý kouř.

„Pozdrav pánbůh,“ řekl Olbram zdvořile, stáhl rukavice, došel k ohni a natáhl k němu ruce. Venku přituhlo. „Potřebuji si promluvit s Marií.“

Stará rybářka pokrčila rameny a dál se věnovala kaši. Marie nasypala do otvoru pod papřici další hrst trochu zatuchlého obilí a začala otáčet běhounem. Mlýnek šel ztuha, protože žernov byl nový a pevně seděl na spodním kamenu. Sklopila oči a špitla, že poslouchá.

„Něco jsem ti přinesl,“ řekl trochu rozpačitě Olbram. Rozvázal kožený váček, který mu visel u opasku, a vytáhl prsten. Klekl si na podlahu z udusané hlíny a překvapené dívce ho navlékl na prst. „Ty si ho zasloužíš víc,“ přiznal se hořce.

Marie polkla překvapením. Vrhla na něj zkoumavý pohled a pak se obrátila na matku: „Nech nás prosím chvíli samotné.“

„Vařím kaši,“ zabručela žena. „Za chvíli bude hotová.“

Marie věcně přikývla, pak Olbrama objala a začala vášnivě líbat. Přitom mu do ucha šeptala, aby chvíli počkal, hned jak matka odejde, bude celá jeho.

„Tak dlouho to nevydržím,“ odpověděl stejně tiše. Z váčku vylovil stříbrňák a hodil ho rybářce. Pánovitě na ni houkl: „Kaši doděláš potom. Teď zmiz.“

Mariina matka minci obratně chytila, odstavila kotlík a bez jediného slova utíkala ven, aby si to ten vznešený mládenec ještě nerozmyslel.

I když venku mrzlo, v chatrči bylo u ohně příjemné teplo. Marie se položila na záda a Olbram po dlouhé době pocítil skutečnou slast. „Nemohu bez tebe žít,“ křičel jako zbavený smyslů, když jeho vášeň dostoupila vrcholu. Marie mu v tom nebránila, i když věděla, že je matka venku poslouchá. Byla na svého milence hrdá.

Hned jak Olbram opustil její klín a ona si začala upravovat suknici, vrátila se stará rybářka. Postavila kotlík zpátky na oheň, nejprve kaši pečlivě zamíchala a pak si začala třít prochladlé nohy. Na sobě měla jen krátkou suknici a střevíce pletené z lýčí na bosých chodidlech.

„Už aby bylo jaro,“ pronesla ještě a prstem ochutnala jídlo. Spokojeně přikývla.

Syn písaře Mikuláše Vítek nebyl vysoký ani urostlý, ale přesto budil zdání síly. V tom byl po otci. Byl podsaditý, měl širokou čelist a kudrnaté vlasy. V Praze ještě nikdy nebyl, navzdory tomu, že jeho matka se narodila na Novém Městě pražském. Když odcházel z Krumlova s glejtem Jindřicha z Rožmberka na dně vaku, udělala mu na čelo křížek a poradila, pokud by měl potíže, aby se obrátil na její příbuzné.

„To snad ani ne,“ zabručel tiše otec. Mikuláš nesnášel manželčina strýce, který byl řezník. Byl to hřmotný neurvalý muž, který páchl krví a jmenoval se příznačně Matěj. Už samo jméno značilo podle Mikuláše, že je to muž hloupý.

Většinu cesty do Prahy šel Vítek pěšky, jen za Sezimovým Ústím ho jakýsi forman kus svezl. Končilo jaro, stromy byly obalené bílými květy a na modré obloze švitořili ptáci. Vítek se těšil, že pozná jiný život. Učitel mu sliboval, že teprve tam, na univerzitě, pozná, co je skutečná křesťanská učenost.

Že je Praha veliká, to věděl, ale že by byla tak obrovská, to si ani ve snu nedokázal představit. Když minul mohutné hradby Vyšehradu, otevřel se mu přes údolí Botiče pohled, na jaký se nezapomíná. Na svahu se rozkládalo pár vinohradů a z nich jako by vyrůstaly budovy tří klášterů. Mezi nimi se zelenaly zahrady a za korunami stromů vystupovaly špičaté štíty domů. Bylo jich jako uzrálých klasů na poli. Nekonečné lidské mraveniště. Až k Vítkovi se nesl z ulic a rynků polohlasný šum, zvuk trubky a rachocení řetězů od Svinské brány. Město odtud vypadalo jako rybník, jehož hladinu rozčeří bouřka. Mezi nízkými střechami měšťanských domů se vypínaly vznosné štíty chrámů a věže s dřevěnými ochozy, za nimiž se daly tušit zvony. To bylo Nové Město pražské. Na levé straně ho ohraničovala modravá hladina Vltavy a na pravé mohutné dvojité hradby s parkánem a hranolovitými baštami.

Matka mu radila, aby novoměstské hradby raději obešel, jinak v úzkých a křivolakých uličkách zabloudí. Do města ať vstoupí Horskou bránou, odkud je to jen kousek ke staroměstské Bráně svatého Ambrože. U ní stojí Králův dvůr. Pokud ho obejde a dá se nejširší ulicí k rynku, u masných krámů narazí na budovu univerzity. Říká se jí Karlova kolej.

Vítek matku neposlechl. Chtěl si Prahu prohlédnout celou. Vstoupil první bránou, která se mu namanula, a pomalu pokračoval směrem, kterým tušil Staré Město. U zderazského kláštera však odbočil k Vltavě, aby si prohlédl honosné dvorce u řeky. Nějak se pak zamotal v uličkách kolem kostela svatého Vojtěcha a nakonec musel dát dva drobné penízky jednomu ušatému klukovi, který ho dovedl až k příkopům, které oddělovaly Nové a Staré Město pražské.

Do Karlovy koleje dorazil pozdě odpoledne. Mikuláš Storz ze Svídnice, který byl v tom semestru rektorem, ho přijal hned. Na sobě měl černý splývavý hábit učence a na hlavě plochou čapku, která symbolizovala, že je mistrem teologie. Pečlivě si prostudoval glejt a pak řekl hlubokým příjemným hlasem: „Je mi opravdu líto, že nemohu urozenému pánu z Rožmberka vyhovět, ale semestr je v plném běhu a všechna lůžka v koleji jsou obsazená. Leda by se našlo místo v bytě některého z učitelů. Počkej, budu chvíli přemýšlet.“

Rektor zamířil k oknu a vyhlédl na ulici, protože se odtud ozval křik. Zavrtěl hlavou a zlostně zabručel: „Zase nějaký tovaryš. Ti chlapi se roztahují, jako by bylo město jejich. Už to mám!“ rozzářil se najednou. „Říkal mi mistr Štěpán z Kolína, že mu odešel jeden žák. Ten tě určitě přijme. Ptej se po Betlému. Není to daleko, přejdeš rynek a za radnicí odboč ke kostelu svatého Jiljí. Nebo ne, pošlu s tebou pedela, ukáže ti cestu. Zítra, až se otevře skriptorium, přijď se zapsat. Za imatrikulaci se platí třicet grošů. Bůh ti žehnej!“

Betlémská kaple byla nová dvojlodní stavba se strohým průčelím a velkými okny zakončenými lomenými oblouky. Na město se snášel soumrak, ale v kapli bylo ještě živo. Dav lidí obklopoval menšího asi třicetiletého muže, který byl trochu při těle. Na sobě měl černý hábit a na hlavě baret bakaláře svobodných umění jako všichni univerzitáni. Tak se nazývali příslušníci vysokého učení pražského. Univerzitní společenství bylo formálně svobodné bratrstvo, které zahrnovalo jak učené mistry a bakaláře, tak i jejich žáky. A ti všichni společně byli univerzitáni.

Muž v hábitu cosi vykládal a ostatní ho tiše poslouchali. Vítka by zajímalo, o čem káže, ale než k hloučku dorazili, pedel na onoho muže houkl: „Jene, vedu tvému učiteli nového žáka. Postarej se o něj.“ Pak kývl na pozdrav a rychle zmizel, aby doma v koleji ještě stihl večeři.

Muž v černém, jehož pedel nazval Janem, se krátce na Vítka zadíval. Nebyl hezký, spíše tuctový, přesto vzbuzoval důvěru a jeho modré oči byly dobromyslné a laskavé. „Počkej chvíli, bratře v Kristu,“ řekl prosebně k Vítkovi a hned pokračoval v kázání. Hovořil o tom, že jakýsi anglický učenec jménem Wyclif kritizuje rozmařilost církve a o papežovi napsal, že je nádobou hříchu, pokud souhlasí s nádhernými ornáty, svatokupectvím a mnohoobročnictvím. A že nikdo, ani sám papež, nesmí po křesťanech požadovat víc, než je obsaženo v poselství evangelia.

„Kristus byl chudý,“ hřímal muž v černém. „Proč by tedy měla být církev bohatá? Proč by měla brát z vašich měšců peníze, které nejen nepotřebuje, ale hříšně jimi mrhá?“

Vítek se pokřižoval a ustoupil ke dveřím. Ocitl se v šeru, protože loučemi byl osvětlený jen prostor kolem kazatelny. Tma jako by mu poskytovala alespoň trochu bezpečí. Něco tak kacířského ještě v životě neslyšel. V první chvíli zapochyboval, zda udělal dobře, když opustil Krumlov. Ve škole při děkanském chrámu se evangelium vykládalo jinak. Tohle však nebyla teologie, ale podle jeho názoru vzpoura proti Bohu.

Konečně kazatel skončil a lidé se pomalu rozcházeli. Zamířil k Vítkovi, který zvedl ze země vak se svými věcmi a nerozhodně ještě o několik kroků ustoupil, jako by se bál, aby ho ten muž neuhranul svými kacířskými slovy. Ten se nejprve pobaveně pousmál, ale pak se přísně zeptal: „Snad nechceš utíkat před pravdou?“

Vítek by tu otázku mohl považovat za bezvýznamnou. Něco takového slyšel už mnohokrát, jenže tenhle kazatel pronesl svá slova tak zvláštním způsobem, že se téměř zachvěl. Zahanbeně mu vyšel vstříc a rychle se představil.

„Tys z jihu jako já,“ zaradoval se kazatel. „Pojď, odvedu tě ke svému mistru. To on Betlém spravuje, já tu jen občas hovořím s lidmi. Po cestě ti vysvětlím, jaké budeš mít povinnosti. Mistr Štěpán z Kolína je laskavý muž, ale pedant. Zvláště si potrpí na to, aby měl vždycky uklizeno. Dříve jsem tuhle práci dělával já. Teď to bude tvoje povinnost. Taky ti ukážu, kde můžeš štípat dřevo. Je už starý a má rád teplo. V jeho jizbě jsou pěkná kachlová kamna a topí se tam i teď.“

Zadními dveřmi vyšli z kaple na zšeřelý dvůr, minuli průchod na ulici a po dřevěných schodech stoupali do patra úzkého kamenného domu.

„Spát budeš tady,“ ukázal na malou komoru vedle vchodu do bytu betlémského kazatele. „Abych nezapomněl, jmenuji se Jan a narodil jsem se v Husinci. Proto mi tu říkají Jan Hus. Nebuď tak zaražený. Stýská se ti po domově? To já znám. Ale zvykneš si.“

„Porušil jsi přísahu,“ křičel kupec Prokop na svého syna. „Několikrát tě viděli, jak se plížíš za tou děvkou do Záotaví. Co mi k tomu řekneš?“

„Nic,“ opáčil klidně Olbram. Měl úzce stažené obočí a hovořil s přemáhaným klidem. Otec ho znal a okamžitě pochopil, že to je vážné. Pokud Olbram nezačal křičet stejně jako on, zatvrdil se, a to pak s ním nehnul ani pár volů. Stranou stál písecký rychtář Ruprecht, který hádku sledoval. To on si přišel na chování svého zetě stěžovat.

„Nic?“ opakoval otec hněvivě. „Dám tě potrestat. Tentokrát nebudu mít slitování. Myslíš si, žes vyrostl až do nebe? V tomto domě jsem hospodářem pořád ještě já, rozumíš?“

„V polovině tohoto domu,“ připomněl mu Olbram chladně.

„Porušil jsi zákony,“ zasáhl královský rychtář. „Nechám tě postavit na pranýř.“

„Udělej to,“ vybídl ho nepřátelsky Olbram. „A já zase neuznám dítě za své, až se tvé dceři narodí. V kostele přede všemi prohlásím, že tvá dcera je děvka, protože v manželském loži nebyla panna. To dítě se narodí, pokud dobře počítám, šest měsíců po naší svatbě. Celé město se dozví, jakou dceru má jejich rychtář.“

„Ty bastarde!“ vyjel Ruprecht a sáhl po meči.

„Zab mne,“ vyzval ho potměšile Olbram. „Teď, v čase svatých týdnů, kdy se křesťané chystají na oslavu Velikonoc, to bude skutek příkladného křesťanství.“

„S ním nehneš,“ mírnil rozzuřeného rychtáře kupec Prokop. Byl to sice muž tvrdý, ale chytrý. Proto byl také nejúspěšnějším obchodníkem v Písku. Mrzutě pokračoval: „On by svou hrozbu splnil. Hádka není správná cesta, jak tu věc sprovodit ze světa.“

„Uráží můj rod,“ rozčiloval se Ruprecht, ale ruku z jílce meče stáhl. „S tou rybářskou děvkou to musí skončit!“

„Tvoje dcera odmítá plnit v loži své manželské povinnosti,“ stál si na svém Olbram. „Prý se rozhodla, že hned po porodu složí slib tělesné čistoty. Ať si dělá, co chce. Ale já budu taky.“

Rychtář a kupec Prokop po sobě vrhli krátký pohled. Pak se slova ujal Olbramův otec: „Tvá žena je zbožná křesťanka, zhřešila a chce udělat pokání. V tom jí přece nemůžeš bránit. Právě naopak, měl bys manželku podporovat, protože její úmysly jsou hodné následování. A ty, pokud by tvé tělo pocítilo touhu, můžeš si přece kdykoli zajít do lázně před Putimskou bránou. Dělají to tak mnozí otcové rodin. Všechny tři lazebnice jsou pěkné a vědí, jak muže uspokojit. A nejsou ani drahé.“

„Nemám zájem o děvky, které může mít každý. I můj ctihodný tchán tam prý chodí,“ vrhl Olbram zlý pohled na rychtáře. „Buď mne potrestejte, a pak je s mým manželstvím konec, nebo mne nechte žít tak, jak se mi líbí.“

„To přece nejde,“ vrtěl hlavou kupec Prokop a snažil se hovořit s dobromyslným otcovským nadhledem. „Nikdo si nemůže dělat, co by chtěl. Respektuj desatero, synu. Jinak skončíš špatně.“

„A kdo ve městě ho opravdu respektuje?“

„To nemá cenu,“ vybuchl znovu rychtář Ruprecht. „Půjde na pranýř!“

„Tvá dcera by to nechtěla,“ varoval ho Prokop. „Hovořil jsem s ní. Mého syna miluje a tvrdí, že nás Kristus učí odpouštět.“

Hádka trvala ještě dlouho. Nakonec se dohodli, že uzavřou smír. Olbram si dá pozor, pokud půjde za svou konkubínou, aby o tom vědělo co nejméně lidí. Kupec Prokop dá synovi k dispozici komnaty v prvním patře a své mladší děti odstěhuje do podstřeší. Rychtář pak přidá své dceři k věnu dodatečně ještě padesát kop grošů, aby mohl její manžel začít sám obchodovat.

Tehdy si Olbram myslel, že zvítězil. Měsíc poté, co se narodila jeho ženě dcera a on ji slavnostně při křtu přijal za svou, Mariina rodina ze Záotaví zmizela. Jednou ráno ji prý odvlekli královští ozbrojenci a nikdo netušil kam. Olbram zuřil, ale otec krčil rameny, že o ničem neví, a rychtář se odmítl o úředních záležitostech bavit.

KAPITOLA 4

„Jako se psem!“ křičel Prokopův syn Jošt vztekle a udeřil pěstí do stolu, až džbánky poskočily a masivní dubová deska zapraskala. Písek se ukládal ke spánku, ale v šenku bylo živo.

„Nepij už,“ radil mu dobromyslně jeho druh, krejčovský tovaryš Michal. I on už byl dost opilý, ale stále ještě věděl, co dělá.

„Ty mě taky neštvi,“ utrhl se Jošt a křikl na sklepnici, aby mu donesla další džbánek piva. Dneska se šenkoval ležák, který vařil sládek Štěrba, a ten byl nejlepší ve městě. Byl příjemně hořký, protože do něj Štěrba přidával na rozdíl od ostatních trochu chmelu, a byl silný.

„Jako se psem!“ zarputile opakoval Jošt. „Vyhnal mě. V té komnatě jsem vyrostl, rozumíš? Znám tam každý kámen. Všechny dlaždice. A teď musím do podstřeší jako nějaký čeledín.“

„Olbram je starší a oženil se,“ oponoval mu trochu ztěžklým jazykem tovaryš Michal. Ale Jošt, zcela zaujatý příkořím, které ho potkalo, svého druha neposlouchal. Opilostí mu padala hlava, položil si ji na stůl a ještě než usnul, zabručel: „Já si to ale líbit nedám!“

Sklepnice donesla džbánek a postavila ho před něj. Stávalo se často, že se host opil a usnul. Ale to nebyla její věc. Sotva se otočila, Michal se džbánku zmocnil a žíznivě ho vypil. Jemu už peníze došly a na další neměl. Spokojeně mlaskl a chtěl vstát, aby se vydal domů, ale zatočila se mu hlava a svalil se na podlahu. Stočil se do klubíčka a usnul i on.

„Ti zase vypadají,“ ušklíbl se pobaveně kostelník Pokrata, když šel kolem nich ke dveřím, aby si venku na ulici vyprázdnil měchýř. Na prahu se téměř srazil se dvěma kupci. Měli na sobě zelené soukenné pláště obšité bobří kožešinou a u pasů zavěšené dýky. Byli z Prachatic a městem jen projížděli. Na vozech měli pytle se solí. Kostelník je znal, a proto jim raději ustoupil z cesty. Oba už měli zjevně upito.

Starší z nich se zastavil a rozhlédl. V šenku bylo plno. Když se čepoval Štěrbův ležák, těžko se dalo na lavicích najít volné místo. Chvíli přemýšlel a pak zamířil ke stolu, kde spal s hlavou složenou na stole Jošt. „Vyhoď ho,“ houkl prachatický kupec pánovitě na šenkýře, který jim šel vstříc a omlouval se, že pro ně už nemá místo.

„Já hosty nevyhazuji,“ pokrčil šenkýř omluvně rameny. Neměl, stejně jako většina lidí v Písku, Prachatické rád. Městská rada vedla už několik let soudní spor s Prachaticemi o to, kdo má právo vybírat mýto na cestě do Vodňan.

„Tak ho vyhodím sám,“ zachechtal se kupec a uchopil Jošta pod rameny. Jeho druh kopl do krejčovského tovaryše ležícího na podlaze, aby se posunul o kus dál a on se mohl posadit na lavici. Hosté v šenku ztichli a zvědavě sledovali, co se bude dít. Tohle slibovalo dobrou zábavu.

Prachatický kupec cloumal se supěním Joštovým tělem, ale zvednout ho nedokázal, protože Prokopův syn byl chlap jako hora. Jenže když seděl s hlavou na stole, nebylo to vidět.

„Narazila kosa na kámen, co?“ začali se Prachatickým pochechtávat přihlížející hosté.

„Zatraceně,“ zaklel kupec a obrátil se na svého druha. „Pomoz mi s tím halamou.“

Společně Jošta uchopili pod rameny a zvedli ho. Teprve teď jim došlo, jaký chlap to je. Byl ale opilý a podle jejich názoru neškodný.

„Hej, Jošte, to si dáš líbit?“ začalo pokřikovat pár mladíků od vedlejšího stolu.

Jošt zvedl hlavu a nechápavě se krhavýma očima rozhlížel kolem sebe.

„Zase tě chce někdo vyhodit. Jako psa!“ popichoval ho Zímův synovec. Byl také z kupecké rodiny a Prokopy nesnášel.

Zatím oba kupci táhli Jošta ke dveřím. Zatřásl hlavou, aby ze sebe setřásl ospalou malátnost. Pak se narovnal a prudce rozhodil rukama do stran. Prachatičtí odlétli, jako by byli ze slaměného víchu.

„A máte po radosti, co?“ rozburácel se celý šenk hlasitým smíchem.

Starší z kupců sáhl k opasku pro dýku. Ale Jošt se rvát uměl, i když byl opilý. Popadl z nejbližšího stolu džbánek a mrštil jím proti svému sokovi. Zasáhl ho do obličeje. Kupec vykřikl bolestí, džbánek spadl na podlahu a rozbil se.

„Tak dost!“ rozkřikl se šenkýř. „Rvát se mi tu nebudete!“

Jenže pak se vše seběhlo tak rychle, že nestačil udělat vůbec nic. Na Jošta se zezadu vrhl druhý kupec, sevřel mu hrdlo a začal ho škrtit. Současně k němu přiskočil jeho starší druh s dýkou v ruce a rozmáchl se, aby mu ji vrazil do břicha. Jošt se prudce otočil a prachatický kupec, který mu zezadu svíral hrdlo, vylétl do vzduchu a roztočil se jako plášť ve větru. Ale krk mu stále svíral a nepustil ho.

Jošt zařval neovladatelnou zlostí. Sáhl za sebe a útočníka strhl na zem. Sehnul se a vytrhl mu jeho dýku, která dosud spočívala v pochvě na opasku. Kopl ho do obličeje a obrátil se proti druhému, který znovu zaútočil. Jošt mu obratně srazil ruku se zbraní a pak vší silou bodl. Dýku mu vrazil do hrudi až po kovovou záštitu. Přesto ji snadno zase vytáhl.

Prachatický kupec vykřikl bolestí, na jeho oděv se začala řinout krev. S chroptěním se svalil na podlahu a na rtech se mu objevila krvavá pěna. Chtěl ještě něco říci, ale zemřel téměř okamžitě.

Jeho druh se rychle sbíral ze země. Do dlaně vyplivl několik zubů, které mu Prokopův syn vyrazil. Obrátil se a pokusil se uprchnout. Ale Jošt byl v ráži. Skočil po něm, jednou rukou ho popadl za hrdlo a sevřel.

„Ať víš, ty bastarde, jak to chutná,“ křičel opilou nepříčetností. Než ho ostatní odtrhli, vrazil mu dýku se zkrvavělou čepelí do zad. Pak mrtvého pustil a tělo tupě žuchlo na podlahu. Přihlížející hosté rozpačitě ustoupili stranou. Jošt se vrátil ke svému stolu a křikl na sklepnici, aby mu donesla nový džbánek. Vypil ho dřív, než se objevil rychtář se svými biřici. Pak se nechal v klidu odvést.

„Jen jsem se bránil,“ vykládal opile ztěžklým jazykem. Ve vězení usnul hned, jakmile se svalil na hromadu hnijící slámy.

„Za to může Olbram,“ žaloval Jošt svému otci, když za ním přišel ráno do vězení. Ležel na podlaze, hrdlo měl vyprahlé žízní, bolela ho hlava a na suknici měl zaschlou krev. Pořádně si nepamatoval, co se vlastně v šenku stalo. Měl jen dvě utkvělé myšlenky. Jeho bratr byl Jidáš, který ho chce připravit o nezadatelná práva, a Prachatičtí jsou bastardi.

„Tys zabíjel, ne on,“ upozornil ho otec. „Vypadá to s tebou špatně, můj synu.“

„Jenom jsem se bránil!“

„Tomu prvnímu možná ano. Svědkové to potvrdili a na tohle by rychtář jistě přistoupil. Jenže tys zabil i toho druhého. Utíkal a tys ho zabil zezadu. Škola tě nikdy nebavila a předpokládám, že o zemském právu víš stejně tak málo, jako o příkazech desatera. Zabití zezadu je hanebný mord a zločince čeká některý ze zpřísněných hrdelních trestů, nejspíše lámání v kole.“

„To je nesmysl!“ vybuchl vztekle Jošt a chtěl vyskočit na nohy. Jenže teprve teď zjistil, že je řetězem připoutaný ke kruhu, který byl vsazený do kamenné zdi. Podzemní kobka byla šerá, zatuchlá a vlhká, osvětlovalo ji jen malé okénko u stropu.

„Nemohu s tím nic udělat, můj synu,“ povzdechl si žalostně kupec Prokop.

„Tak proč jsi vlastně přišel, když mi nechceš pomoci?“ utrhl se na něj. Zoufale toužil napít se.

„Neříkám, že ti nechci pomoci,“ chladně opáčil jeho otec. „Chtěl bych, jsi mé krve, i když mi to někdy tak nepřipadá. Jenže nemohu. Všechno má v rukách rychtář. Ty sám dobře víš, že s ním zrovna teď nevycházíme dobře.“

„Kvůli Olbramovi!“ vykřikl hořce Jošt.

„Ne, kvůli jeho Gunhildě,“ opravil ho otec. „Ale to je teď jedno. Dám ti jedinou radu. Požádej Olbrama o pomoc. Ten jediný snad může rychtáře obměkčit, pokud se smíří s jeho dcerou. Myslím, že ji chce vyhnat.“

„Před bratrem se plazit nebudu!“

„V tom případě skončíš na popravišti,“ pokrčil lhostejně rameny otec. „Nic jiného ti poradit neumím. Budu se za tebe modlit.“

„Mám žízeň! Pošli mi sem pivo!“

„Pošlu,“ slíbil kupec Prokop. Otočil se a beze slova podzemní kobku opustil.

Žalářník, který čekal venku, za ním dveře zavřel a pečlivě zajistil závorou.

„To je dobré. Tak já budu viset. Nebo mě budou lámat v kole,“ bručel spíše překvapeně než polekaně Jošt. Bylo mu dvacet a navzdory krásným kázáním píseckého děkana o slastech spasení by si tohle potěšení ještě nějakou dobu rád odpustil. Tupá kocovina ho pomalu opouštěla.

Říhl a zaposlouchal se, zda za dveřmi neuslyší kroky žalářníka, který mu měl přinést slíbené pivo. Věděl, že zabil, a pokud se to stalo opravdu tak, jak mu vyčítal otec, pak uznával, že to hanebné bylo. Na nic se nepamatoval. Tím spíše se ale cítil nevinný. Byl přece opilý a ti dva ho napadli.

Převalil se na druhý bok, ležet na studených dlaždicích nebylo nijak pohodlné. Konečně zaskřípěla závora a dveře se otevřely. Nestál v nich však žalářník, ale jeho bratr Olbram. V jedné ruce držel velký baňatý džbán a ve druhé plátěný uzlík. Jošt okamžitě ztratil poslední zbytky dobré nálady, neboť bratr se podle něj tvářil jako vždycky důležitě a shovívavě. To nesnášel.

„Napij se,“ řekl Olbram starostlivě a podal mu džbán. Pak houkl na žalářníka, aby bratrovi sundal pouta, nikam mu přece neuteče. Chvíli se dohadovali, ale teprve když Olbram vylovil stříbrňák, žalářník poslechl. Dveře však pečlivě zavřel a s významným bouchnutím dorazil závoru.

Jošt pil, až mu poskakoval ohryzek. Pivo nebylo tak dobré jako ležák včera, bylo řídké a chutnalo tak nějak nanicovatě. Přesto ho uvnitř přímo hladilo. Olbram se zatím posadil na rozviklanou dřevěnou lavici u dveří a z uzlíku vyložil hromadu žitných placek, velký kus mazlavého sýra a dvě černé ředkve.

„Řekl ti otec…?“ zajíkl se Jošt a znovu říhl. Ještě jednou se napil a teprve pak džbán postavil na podlahu. Hned ho ale láskyplně posunul, aby stál přesně uprostřed hnědavé ošlapané dlaždice. Měl rád symetrii.

„Řekl,“ souhlasil bratr uvážlivě. „Spáchal jsi však smrtelný hřích a hrdelní zločin.“

„Kázání nech prelátům!“ zlostně ho zarazil Jošt. Umiňoval si, že bude trpělivý a nebude se hádat.

„Říkám to jen proto, aby bylo jasné, že já moc nezmůžu.“

„Rychtář je tvůj tchán. A Gunhilda je jeho jediné dítě.“

„Je to pobožná mrcha. A její otec je ještě horší!“

„Pořád ještě je to tvoje manželka. Smiř se s ní a rychtář mne nepošle na popraviště.“

„Vyhnal mou Marii. Proč mám pořád ustupovat jen já?“

„A co já? Otec mne vystěhoval do podstřeší.“

„Jsem starší a komnaty v prvním patře měly patřit po svatbě mně, ne tobě. Tímhle se ohánět nemůžeš.“

„Takže ty mi nepomůžeš?“

„Promluvím s rychtářem. Ale nic neslibuji.“

„Nabídneš mu, že se začneš chovat jako řádný manžel?“

„Ne!“

„V tom případě sbohem,“ vyjel vztekle Jošt a vyskočil ze země. Olbram okamžitě sáhl k opasku, kde mu visel tesák. Současně křikl na žalářníka, aby mu hned otevřel dveře. V jeho hlase se nedal nepostřehnout strach. To Jošta mimořádně potěšilo.

Odpoledne se dozvěděl, že se Olbram s rychtářem div neporval a k žádné dohodě samozřejmě nedošlo. Hned poté oznámil Ruprecht rozsudek. Protože šlo o Prokopova syna, nesáhl po nejpřísnějším způsobu popravy. Jošt měl být následujícího dne ráno pro výstrahu oběšen před Putimskou bránou u cesty, která vedla do Prachatic.

Večer se do žaláře přišla s odsouzencem rozloučit celá Prokopova rodina a také domácí čeleď. Otec vedl moudré řeči a malá Markéta plakala tak, že dostala hysterický záchvat. Co Jošta opravdu zranilo, byl fakt, že se jeho mladší bratr Adam tvářil sice lítostivě, ale jinak celkem nezúčastněně. I při loučení se choval, jako by byli cizí. A to doma bydleli v jedné komnatě a vždycky si celkem rozuměli. Určitě lépe než s Olbramem.

Jošt ho však tak trochu chápal. Adam zhloupl řečmi píseckého děkana o hříchu. Někdy byl až protivný, jak se neustále modlil a hlasitě naříkal nad svými chybami, které byly podle Jošta tak zanedbatelné, že bylo až k nevíře, aby se Adam kvůli nim trápil. Jenže Jošt byl teď vrah.

K večeři mu otec poslal kuře pečené na sedmeru bylinkách a džbánek vína. Žalářník mu také donesl čistou košili, aby ráno nevypadal zanedbaně. „Po setmění přijde děkan Benedikt, aby tě vyzpovídal a dal ti rozhřešení. Ne aby ses do té doby ožral.“

„Z těch pár kapek, cos mi donesl?“ ušklíbl se Jošt a jako by žaloval, ukázal na džbánek. Byl v něm stěží máz vína.

„Pak se snaž usnout. Je to tak lepší,“ poradil mu ještě dobromyslně žalářník a zmizel.

Jošt utrhl stehno a začal ho okusovat. Kuře na sedmero bylinkách bylo jeho zamilované jídlo, přesto mu nechutnalo. I když se té představě bránil, měl pocit, jako by mu něco stále těsněji a těsněji svíralo krk. Přemýšlel, jak dlouho to může trvat, než na šibenici zemře.

Venku už byla hluboká noc, když se ozvalo skřípění závory a vzápětí se otevřely dveře. V nich stál jakýsi prelát s hořící loučí v ruce. Jošt si musel v první chvíli zaclonit oči, protože ho plameny oslepovaly. Uvědomil si, že nikde nevidí žalářníka. Prelát měl na sobě dlouhý hábit s kápí staženou hluboko do čela.

„Rychle,“ řekl příchozí.

Ještě dříve než kápi stáhl, poznal Jošt svého bratra Adama. Překvapeně vyhrkl: „Co ty tu děláš?“

„Kristus nás učí odpouštět,“ opáčil vážně bratr. Bylo mu patnáct let a byl pořád ještě víc dítě než muž, navzdory tomu, že dosáhl věku dospělosti. Byl to mladík hodný a poddajný.

„Neučí Kristus také jak uprchnout z vězení?“ zeptal se Jošt a vyskočil na nohy. Přitom téměř převrhl džbánek se zbytkem vína.

„Prosím tě, nerouhej se!“ vzlykl Adam. Teprve teď si Jošt všiml, že jeho bratr má v očích slzy a skoro se chvěje.

„Jak jsi to udělal?“

„Nemáme moc času,“ upozornil Adam a vylovil žalářníkův klíč, jímž odemkl okovy, kterými byl bratr připoutaný ke kruhu na zdi. Přitom tiše vyprávěl: „O děkana se stará jedna děvka. Máš nejméně hodinu času, než sem Benedikt přijde.“

„Čím jsi jí zaplatil?“

„Z Olbramovy truhlice jsem vzal měšec stříbrňáků.“

„Jsi pašák,“ rozesmál se Jošt, který pochopil, že se pro něj věci vyvíjejí neobyčejně příznivě. „Co žalářník?“

„Omráčil jsem ho kladivem. Snad to přežije,“ pokračoval dál v slzách Adam. Vylovil splasklý kožený váček, podal ho bratrovi a dodal, že tohle ještě zbylo, aby měl čím zaplatit biřicovi u brány. „U Putimské má dneska stráž starý Dobrota,“ vykládal zasvěceně. „Ten tě za peníze ven pustí, o to strach nemám. Ale prosím tě snažně, polepši se! Mysli na svou duši.“ Pak se vrhl bratrovi kolem krku a pevně ho objal. Chvíli tak zůstali mlčky stát.

„Jednou ti tohle oplatím,“ slíbil vážně Jošt. Rychle se vymanil z bratrovy náruče a po schodech spěchal ven na ulici. Adam šel pomalu za ním. Zavřel dveře cely, pečlivě je zajistil závorou a co noha nohu mine, stoupal do schodů. Žalářník ležel vedle vrat, byl stále v bezvědomí, ale dýchal. Adam ho za nohy odtáhl do komůrky v průjezdu, kde žalářník bydlel. S putnou v ruce došel pro vodu, pak si klekl na podlahu a modlil se. Teprve když si byl jistý, že jeho bratr Písek opustil, žalářníka vodou vzkřísil. Jakmile otevřel oči a začal klít, otočil se a utekl.

O chvíli později vrazil do domu kupce Prokopa královský rychtář, rozezlený na nejvyšší míru. Prokopovi chvíli trvalo, než se opravdu vzbudil, poslední dobou spával hodně tvrdě.

„Kde máš ty své lotry?“ soptil Ruprecht.

„Není mou povinností hlídat je.“

„Tvou povinností jako otce je udržovat ve svém domě pořádek a ctít zákony!“ zlostně vyštěkl rychtář a pak mu pověděl, že Jošt uprchl s pomocí svého mladšího bratra z vězení.

„S Adamovou pomocí?“ vrtěl nechápavě hlavou Prokop. „Nemýlíš se, nepomohl mu Olbram?“

„Když říkám Adam, myslím Adama,“ zuřil Ruprecht. „Kde je máš?“

„Spal jsem.“

„Prohledejte dům,“ obrátil se rychtář na tři biřice, kteří ho s kopími v rukách doprovázeli. Čtvrtý nesl hořící smolnou louč, která čadila a prskala. Ale ani Adama, ani Jošta biřici nenašli.

Teprve k ránu se podařilo Adama objevit. Ležel s rozpaženýma rukama na podlaze před oltářem v chrámu dominikánského kláštera. Na sobě měl jen krátké spodky, záda rozšlehaná do krve a hlasitě opakoval modlitbu, aby mu Bůh odpustil. Kam ale zmizel bratr Jošt, to odmítl prozradit. Tvrdošíjně jen opakoval: „Má vina, mne trestejte!“

Jošt zmizel a nikdo ve městě se nedozvěděl, jak se mohl dostat za hradby, když byly všechny brány zavřené. Královský rychtář si sice uměl spočítat, že ho některý ze strážných pustil za peníze ven, ale nemínil to jakkoli rozviřovat. Pokud by totiž některého biřice potrestal, znamenalo by to, že bude mít o jednoho muže na ochranu města méně. A to si nemohl dovolit, protože ozbrojenci se hledali stále obtížněji. V zemi rostlo napětí a mnozí šlechtici jim platili lépe, než si mohl dovolit královský rychtář. Václavova pokladnice byla totiž prázdná.

„Co s Adamem?“ ptal se rychtář Prokopa, aby tu věc nějak rozumně sprovodili ze světa. Věděl, že chlapec má ve městě tu nejlepší pověst, a nebylo v zájmu královských úřadů vytrubovat do světa, že ten kluk přelstil celou městskou spravedlnost.

Dohodli se rychle. Adam samozřejmě v Písku zůstat nemohl. Jeden vzdálený rychtářův bratranec byl řeholníkem v Želivi. Adam vstoupí jako novic do kláštera. Rychtář sprovodí ten ožehavý případ v tichosti ze světa, ovšem Olbram nevyžene jeho dceru. To Prokop po kratším váhání slíbil. Synovi pohrozil, že ho vydědí a vyžene bez groše z města, pokud neposlechne.

Olbram dva dny vzdoroval, ale nakonec ustoupil. Následující noc za ním Gunhilda sama přišla do lože. Otec jí totiž důrazně promluvil do duše, a proto se poctivě snažila manžela si nějak naklonit. Ve svém snažení byla až dojemná a Olbram se s ní nakonec smířil.

KAPITOLA 5

Jošt byl mrzutý, protože život si sice zachránil, ale byl bez groše. Když v noci prchal z Písku, pokusil se u brány s Dobrotou smlouvat, ale bylo to marné. Biřic ho důkladně prošacoval, a co u něj našel, to si vzal. Teprve pak zvedl závoru a opatrně, aby nezavrzaly panty, pootevřel jedno křídlo masivní dřevěné brány.

Ráno se Joštovi podařilo v jedné vesnici vyžebrat krajíc chleba, večer pak jinde ukradl kus sýra a misku kysaného zelí. Přesto mu kručelo v žaludku hladem. Naštěstí byla teplá noc, a tak se vyspal v lese na mechu. Druhý den to bylo s jídlem ještě horší. V první vesnici mu nedali nic a ve druhé na něj dokonce pustili psy.

Putoval nazdařbůh podél Blanice na východ, hlavně co nejdál od Písku. Co bude dělat, to netušil. Kolem poledne mu však došlo, že takhle to dál nepůjde. Posadil se na kámen na strmé skále nad údolím, jímž protékala řeka, a mrzutě uvažoval, co mu vlastně zbývá. Odpověď byla nasnadě, ale zpočátku si ji odmítal připustit. Věděl však, že práci nikde nedostane a nějak se živit musí. Umřít se mu ještě nechtělo.

Závěr byl jasný, musí začít loupit. Ostatně, co na tom bylo špatného? Stejně se živila řada chudých rytířů, a pokud věděl, kvůli neúrodě i mnozí venkované. Netěšilo ho to, jenže nic jiného mu nezbývalo. Vstal a pokračoval po břehu řeky. Doufal, že co nejdříve narazí na nějakého opuštěného řemeslníka nebo sedláka. Měl štěstí. Hned za ohybem lesa zahlédl širokou kupeckou cestu. Kolem byly jen holé skály a husté křoviny.

Ukryl se na vhodném místě a čekal. Bylo příjemné teplé odpoledne, les voněl, od hladiny řeky se odrážely sluneční paprsky jako zlaté blesky a kdesi se ozýval hlas kukačky. Jošt začal dřímat a zdálo se mu, že sedí na hostině a krájí pečené sele. Z příjemného snu ho vyrušil skřípavý zvuk. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, že to jsou kola povozu. Prsty si promnul oči, do ruky uchopil tlustý klacek a tiše čekal.

Zvuk se blížil a pak se na cestě objevil muž v nebarveném režném plášti a v prosté suknici. Na hlavě měl slaměný klobouk, byl opálený a pohvizdoval si. Kráčel vedle povozu s viklajícími se koly a za otěže vedl malého hubeného koně.

Jošt si přes obličej přetáhl pruh plátna, který utrhl ze spodního lemu košile. Počkal, až se povoz přiblíží, pak vyskočil z křoví a výhrůžně zvedl kyj. Jakmile v křoví zapraskalo a mihl se stín, sedlák na nic nečekal, nechal povoz povozem, otočil se a pelášil pryč.

Šlo to dobře, pomyslel si spokojeně Jošt. Nahlédl do vozu a zaklel. Ve fasuňku byla jen hromada hnoje. V první chvíli ho napadlo, že odvede alespoň koně a někde ho prodá. Jenže zkušenost obchodníka mu radila, aby to raději nedělal. Koně mohl někdo poznat, a bylo by zle.

V hnoji byly zapíchnuté vidle, sebral alespoň ty a utekl.

Věděl, že tady zůstat nemůže, protože sedlák oznámí přepadení rychtáři hned, jak někam dorazí. A les začnou pročesávat lidé z okolí, možná i nějací ozbrojenci. Prchal a v žaludku mu kručelo hlady. Na zarostlé mýtině našel borůvky. Snědl jich několik hrstí a poklusem utíkal dál. U malého kamenitého potoka se napil. Byl zpocený a hlad byl stále silnější. Ne, takhle to opravdu dál nešlo.

Posadil se na padlý kmen, aby si chvíli odpočinul. Uvažoval, kde by mohl ukrást něco k jídlu. Loupit na cestách bylo obtížné, byl-li sám. Pokud narazí na někoho osamělého, pak nejspíše nezíská vůbec nic. Má-li u sebe rozumný muž peníze nebo zboží, nejezdívá obvykle bez doprovodu. Jeho otec si s sebou vždy brával dva či tři ozbrojené služebníky.

Jošt zaklel, protože mu došlo, že jeho představa byla naivní. Byl z kupecké rodiny a tohle si měl uvědomit hned. Na cestách ho žádné štěstí nečekalo. Mrzutě uvažoval, kde má lepší šanci. Město nepřipadalo vůbec v úvahu, ale i na vesnici se bál, protože sedláci by si s ním poradili. „Mlýn!“ vykřikl skoro jásavě. Jistě, mlýny stávaly o samotě, bývaly tam zásoby jídla a navíc, každý mlynář musel mít u sebe alespoň minimální hotovost.

Vrátil se k potoku, z něhož pil, a vydal se po jeho proudu. Krajina tu byla mírně zvlněná, zarostlá řídkými lesy a opuštěná. Trvalo dost dlouho, než z dálky zaslechl známé klapání. Skrčil se a hustým křovím se plížil dál. Ukryl se za vysokou olši a opatrně vyhlížel. Mlýn byl malý, měl jedno kolo, a to znamenalo, že mlynář nebude mít stárka ani čeleď.

Na kraji náhonu stál u dřevného přístřešku venkovan a z vozu skládal pytle. Ty přebíral urostlý mlynář. Měl na sobě jen nohavice, tělo se mu lesklo potem. Byl svalnatý a právě se něčemu smál. Za mlýnem byla štěpnice a v ní příjemně baculatá žena rozkládala na trávu vyprané prádlo. Jošt se stáhl zpátky do lesa a čekal, až uslyší vrzání kol, které bude značit, že povoz odjíždí. V břiše měl už téměř křeče od hladu.

Tentokrát nejednal zbrkle. Když sedlák s povozem konečně zmizel, zůstal ukrytý za olší a čekal. Řekl si, že mlynáře přepadne, až jeho žena uvaří večeři. Polykal sliny a těšil se, že se konečně nají. Od mlýna k němu vítr přivanul vůni čerstvého chleba.

Mlynář si dával načas, ale konečně nechal práce a zmizel v domě. Jošt pevněji sevřel násadu vidlí a skrčený se plížil k usedlosti. Nepozorovaně se dostal až pod otevřené okno. Opatrně zvedl hlavu a rychle se podíval dovnitř. V nevelké jizbě, která se mu ve srovnání s otcovým domem zdála velice chudě zařízená, uviděl mlynáře. Seděl u stolu zády k oknu. Jeho manželka nakládala v předsíni z kotlíku do mísy kaši a v rohu stála kolébka, v níž spalo nemluvně.

Jošt při pohledu na rodinnou pohodu zaváhal. Dokonce měl chuť zmizet, jenže se bál, že to už hlady nevydrží. A stejně musel někoho přepadnout, jinak by zemřel on sám. Začal uvažovat, jak to zařídit co nejrychleji. Okénko bylo malé, jím by se dovnitř neprotáhl. Musel dveřmi, ale to znamenalo, že ztratí čas a musí jednat rychle. Přes tvář si uvázal kus látky, nechtěl zabíjet. Zhluboka se nadechl a pak vrazil dovnitř.

Žena zděšeně vykřikla a sama mu šla z cesty. Jošt vrazil do jizby, ale mlynář nečekal. Vyskočil od stolu a sáhl po sekeře, kterou nosil neustále s sebou. Jošt ho chtěl jen omráčit, jenže se mu to nepovedlo. Mlynář byl silný, a navíc měl strach.

„Nech toho,“ křikl na něj Jošt. „Jen se najím. Nic se ti nestane!“

Muž zaklel, na čele mu vyrazil pot a zaútočil. Chvíli se přetahovali, mlynář pomalu získával navrch. Rozháněl se sekerou a zatlačil ho do kouta, neboť Jošt stále ještě váhal. Pak k němu přivanul průvan otevřenými dveřmi od ohně vůni jídla. Dostal na sebe zlost, že je tak neschopný. Odrazil další výpad a vrazil vidle do mlynářova břicha. Ten vykřikl bolestí a zhroutil se na podlahu. S chroptěním prosil, aby neubližoval jeho ženě. Ještě jednou se otřásl v křeči a byl mrtvý.

Zabil jsem ho, uvědomil si Jošt překvapeně. Ale dál o tom nepřemýšlel. Vrhl se k misce s kaší a dal se hladově do jídla. Za sebou uslyšel tiché šátravé kroky. Uskočil na poslední chvíli. Mlynářova žena měla v ruce nůž a pokusila se mu ho bodnout do zad. Uchopil ji za předloktí a nůž jí vykroutil z dlaně. Ječela, škrábala a kousala, ale nakonec se s pláčem zhroutila na podlahu. Svázal jí ruce a odtáhl do komory, aby mu neviděla do obličeje. Dítě v jizbě začalo hlasitě plakat.

Konečně si mohl sejmout látku z tváře. Měl pocit, že se dusí. Dojedl večeři a hned se cítil o něco lépe. Venku se zatím setmělo. Prohledal jizbu a na dně prosté truhlice objevil kožený váček se stříbrňáky. Bylo jich dvacet. Vzal je a sebral i sekeru, protože zjistil, že se s ní dá dobře bojovat. Pak utekl.

Vítek si na život v Praze zvykal pomalu. Ruch města ho přitahoval, bavilo ho potkávat nové lidi, dívat se na cizince a neustále se dozvídat něco nového. Každý den chodíval na rynek, kde se z okna radnice ohlašovalo, co se děje v zemi i v křesťanském světě. Ale jinak se s nikým příliš nebavil, tak trochu se ostýchal.

Ani na univerzitu si nemohl zvyknout. Latinu sice ovládal výtečně a z domova byl připravený na to, že se ve škole nebude hovořit česky ani německy. Jenže výuka vypadala úplně jinak, než byl zvyklý z děkanské školy v Krumlově. Ráno i odpoledne se konaly lekce v bytech mistrů. Učitel stál u pulpitu, na němž měl položenou knihu nebo poznámky. Nejprve přečetl vybranou pasáž a vyložil, jak mají žáci textu rozumět. Následovala disputace.

V Krumlově byl Vítek zvyklý teze svého učitele jen opakovat, ale tady o nich musel přemýšlet a vysvětlovat je svými slovy. Ale kdyby jen to. Většina mistrů požadovala od žáků i takové úvahy, které nebyly v souladu s křesťanskými dogmaty. I když nesprávné myšlenky mistři vyvraceli, už to, že byly vůbec vysloveny, bylo podle Vítka hříšné.

Žáci sedávali před pulpitem na nízkých stoličkách natěsnaní rameny na sebe, aby se do jizby všichni vešli. Poslouchali se zvednutými hlavami, případně si nahrbení zapisovali poznámky na voskové tabulky nebo na kousky pergamenů. Jakmile však začala disputace, všichni ožili. Překřikovali se, vášnivě gestikulovali, někdy dokonce přednášejícímu odporovali. Vítek je jednou napomenul, aby svého učitele ctili, ale oni se mu vysmáli. Jeden spolužák mu pak trochu shovívavě vysvětlil, že právě na tom jsou založena univerzitní privilegia, která žáci jiných škol v Praze nemají. Vysoké učení se pyšní svobodou slov i myšlení.

Každý mistr měl jakousi stálou družinu žáků, kteří chodívali na lekce především k němu. Občas však studenti navštěvovali i jiné mistry, pokud zrovna hovořili o něčem zajímavém. Všichni učitelé se snažili přilákat co nejvíce posluchačů, neboť za každou lekci vybírali peníze. Proto na sebe nevražili a jedni pomlouvali druhé, což jejich žáci s potěšením poslouchali a opakovali. Dokonce se kvůli tomu občas mezi sebou poprali. Navzdory tomu, že tím studenti pobuřovali počestné měšťany, rychtář proti nim zakročit nemohl. Nepodléhali totiž světskému právu, ale jen rektorovi univerzity; i na to myslela univerzitní privilegia.

Vítek si jako svého mistra vybral Štěpána z Kolína. Protože u něj bydlel, považoval to za slušnost. Navíc dostával za práci každou třetí lekci zdarma. Štěpán z Kolína vychoval většinu mladých českých mistrů a úctu si získal kritikou církevních nešvarů. Němečtí mistři však zájem českých teologů o reformu církve nesdíleli a ani němečtí studenti se na lekcích českých mistrů neobjevovali. Štěpán z Kolína byl mimořádně učený muž, ale jeho složitým teologickým úvahám Vítek mnohdy nerozuměl.

Jednou spíše ze zvědavosti zašel na lekci Jana Husa, který měl titul bakaláře a přednášel na artistické fakultě. Od svého příchodu do Prahy se s ním sblížil víc než s jinými. Pokud něčemu nerozuměl, vždycky u něj našel radu. Jan Hus hovořil ke svým žákům prostě, téměř by se zdálo, že nejde o výuku. Během řeči mu však žáci oponovali, skákali do řeči a někteří jako protiargument citovali nezpochybnitelná dogmata. Disputace se zvrhla v hádku, ale čím hlasitěji žáci na sebe křičeli, tím se zdál Hus spokojenější.

„Odpusť, můj učený příteli, ale to nemůžeš ty křiklouny umlčet? Vždyť tě uráželi!“ upozornil Vítek po skončení lekce, když společně kráčeli do koleje, aby se naobědvali. Mimo výuku spolu obvykle hovořili česky. Stejně jako s většinou českých studentů.

„Není správné umlčovat ty, kteří hledají boží pravdu. Každý ji musí pochopit sám, rozumem a vírou svého srdce. Učitel má druhé vést, aby i oni našli správnou cestu, nikoli umlčovat,“ opáčil vážně Jan Hus.

„Jenže mnozí z nich hovořili kacířsky.“

„Kacířství nehledej v otázkách těch, kteří pochybují a hledají odpovědi, ale pouze v činech prelátů, kteří hanebně spravují církev. Nesuď myšlenky, nýbrž skutky. Všiml jsem si, že tobě se jméno Wyclif příliš nelíbí.“

„Přiznám se, že nesdílím jeho názory,“ opáčil diplomaticky Vítek. Ve skutečnosti Wyclifovy myšlenky nesnášel. Přitom se s nimi setkával na každém kroku. Ani svatého Augustina a Aristotela, největší autority křesťanské učenosti, čeští žáci necitovali tak často jako onoho anglického učence.

„S někým tě seznámím,“ navrhl tajemně Jan Hus, když vstoupili do koleje. „Nedávno se vrátil z Oxfordu. Skoro všichni jsme nějaký čas pobývali na tamní univerzitě. Tam jsme se setkávali s Johnem Wyclifem a diskutovali s ním. Je to obdivuhodný muž, neboť právě on začal hlásat, že morálka kněžstva je pro křesťanstvo stejně důležitá jako správný výklad evangelia. Škoda že v Praze nemáme svého Wyclifa. Tady je, on ti to poví sám,“ řekl Jan Hus, když se zastavili u dlouhého stolu, u něhož jedli žáci spolu se svými mistry.

Na lavici seděl vysoký hubený muž s krátkou, do špičky sestřiženou tmavou bradkou. Měl výraznou hubenou tvář a ostře řezané rysy. Byl asi o deset let mladší než Jan Hus. Ten na něj ukázal a s úctou ho představil: „Můj přítel Jeroným. Pochází odtud, z Nového Města pražského. Je mistrem čtyř křesťanských univerzit. Právě on sem dovezl nejnovější Wyclifovy spisy.“

Červenolící mladík, který měl na starosti kuchyni, jim donesl misky s polévkou a každému podal tenký krajíc chleba. Popřál jim dobrou chuť a utíkal zase do kuchyně.

„Je hříchem neužívat dary, které našemu tělu Bůh dává,“ řekl hlubokým příjemným hlasem Jeroným a ukázal na misku s polévkou. „Stejně tak je ovšem hříchem nepřijímat dary, které naší duši nabízí prostřednictvím evangelií Kristus a jeho apoštolové. Našel jsi snad někdy, můj mladý příteli, v evangeliích zmínku o papežovi? Nebo o tom, že by byl Kristus bohatý a majetek by hromadil? Jez, ať ti polévka nevystydne.“

Vítek zmateně uchopil do ruky lžíci a všiml si, jak se Jan Hus nepatrně usmívá. Nebyl v tom výsměch ani povýšenost. Byli to zvláštní lidé, se kterými se na univerzitě setkával. Umínil si, že si nějaké Wyclifovo dílo přečte. V univerzitní bibliotéce jich prý bylo hned několik.

„Včera se z Anglie vrátil také plzeňský Prokop,“ pokračoval Jeroným. „Přivezl spoustu novinek. Večer se sejdeme U Modré žáby. Náš mladý příteli, přijdeš tam, doufám, také? Ještě jsem tě mezi námi neviděl.“

„U Modré žáby se scházejí všichni, kteří soudí, že církev potřebuje nápravu,“ vysvětlil rychle Jan Hus. „Mistři, bakaláři i žáci. Je nás stále víc a víc.“

„Pokusím se,“ kývl nezávazně hlavou Vítek. Něco takového se mu však vůbec nezamlouvalo, vždyť doma slíbil, že se bude chovat jako dobrý křesťan. Jenže v Praze mnoho přátel neměl a většinu večerů trávil ve své malé komůrce sám. Jen třikrát vyrazil s několika studenty do města, ale dopadlo to vždycky tak, že se ostatní opili a skončili u prodejných holek. To považoval za mrhání časem, a navíc to byl hřích.

Do šenku U Modré žáby se přes počáteční pochybnosti vydal. Překvapilo ho, kolik tam sedělo mistrů v černých hábitech. Pivo tam bylo dobré, ječné. Nikdo ale nepil přes míru. Skoro celý večer se diskutovalo o tom, zda má papež právo zasahovat do sporů o korunu římského krále. Bylo to neobyčejně zajímavé, místy i vtipné, a Vítek v té rozpravě nic kacířského neobjevil. Pravda, některé proslovy nebyly příliš uctivé ke Svatému otci, ale s mnohým musel souhlasit. Do kroužku U Modré žáby začal chodit pravidelně a záhy se začal do diskuzí zapojovat. Jan Hus ho v tom podporoval.

Rok Páně 1402

„Dnešní večer bude těžký,“ začal můj bratranec, sotva se usadil do křesla. Počkal, až donesu dvě číše s vínem a začal předčítat: „Na jaře začal na Starém Městě pražském v kapli řečené Betlémě kázat Jan Hus, kvůli kterému později povstalo tolik nedorozumění, hádek a svárů. Náš farář o něm prohlásil, že to je kacíř.“

Za oknem zapadalo slunce a končil krásný letní den. Nemínil jsem si nechat zkazit dobrou náladu. Připili jsme si a já přátelsky nadhodil: „Já se na tebe připravil, můj drahý bratranče, protože tě znám! Takže poslouchej: V Betlémě začal toho roku promlouvat k těm, kteří chtěli slyšet skutečné slovo boží, slovutný a nezapomenutelný Jan Hus, kterého později hanební preláti umučili, a on se stal svatým.“

„Jistě,“ přikývl můj bratranec dobromyslně. „Tohle jsou oficiální názory našich církví. Jenže řekli jsme si, že nás zajímá, jak to viděli prostí věřící. Onen sedlák ve svých letopisech napsal, že on sám Husa slyšel kázat a jeho řeč se mu líbila, navzdory tomu, že ho farář označil za kacíře. A dodává: Snad až na to, aby se bohatí rozdělili o svůj chléb s chudými. Nejsem sice bohatý, ale nejsem ani chudý. Můj soused chudý je. Má stejně velká a úrodná pole jako já, ale hospodaří na nich špatně. Nevidím však jediný důvod, proč by mi měl ujídat z mé misky. Rozumíš tomu? Jsou to vlastně jalové hádky, protože pro prostého člověka je víra jen nástrojem k tomu, aby nehladověl. Naši předkové byli praktičtí.“

„Možná proto se tehdy postavili proti sobecké a hamižné církvi římského papeže!“

„Ale, ale,“ vrtěl káravě hlavou můj bratranec. „Teď mluvíš jako ten hloupý lékárníkův syn z vašeho literátského bratrstva. Neurážej se zase! Církev byla bohatá, to je pravda, jenže současně si musíš uvědomit, že zámožným se v našem národě vždycky závidělo. Netvrdím, že by tehdejší preláti byli svatí, ale určitě nebyli tak zkažení, jak dneska vy, kališníci, tvrdíte. Katolická církev se stala obětním beránkem. Přišla neúroda, vázl obchod, lidé hladověli, měšťané nevydělávali a šlechta chudla. A tak se všichni vrhli na církevní majetek! Morální oprávnění k takové loupeži jim dával Jan Hus a jemu podobní.“

„Tak tohle já poslouchat nebudu!“

„Už mlčím, vraťme se k naší kronice.“

„Tak to ne. Ty můžeš osočovat, a já mám mlčet? Víš ty, kolik žilo v té době v Praze prelátů? Skoro tisíc. Všichni měli prebendy a na rozdíl od ostatních měli vždycky co jíst. Chodívali do šenků, za kuběnami, bavili se, i když jejich farníci museli dřít až do tmy, aby si vydělali na misku řídké kaše.“

„Odpusť mi jízlivou poznámku, ale prosím, nekřič pak na mě! Jsi městský notář a dostáváš slušný plat. Jídla máš dostatek, občas si zajdeš do šenku a bavíš se, i když musí většina lidí ve městě dřít až do tmy, aby si vydělala na misku řídké kaše. Jen s ohledem na svůj věk nechodíš za kuběnami.“