Vlastimil Vondruška

PŘEMYSLOVSKÁ EPOPEJ II

JEDNOOKÝ KRÁL

VÁCLAV I.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

Vydání první

ISBN 978-80-243-5919-8

Mé ženě Aleně

KNIHA PRVNÍ (1205–1208)

Je to už déle než dva roky, kdy zhasl poslední klenot v koruně přemyslovského rodu. Václava, toho jména třetího českého krále, zahubila ruka hanebného muže v Olomouci. České země osiřely a všude se rozprostřel nářek… Ale ne. I když je to pravda, takhle nabubřele psát nemohu. Nepíšu přece oficiální kroniku. Jen třídím poznámky svých předků.

S touhle prací jsem začal po onom neštěstí. Chtěl jsem srovnat rodové listiny. Jenže jsem narazil na zápisky praděda našeho rodu Smila. A s údivem jsem našel poznámky i jeho syna Častolova. Nevím, jestli uměl psát, anebo je diktoval svému zpovědníkovi, ale to není podstatné. Začetl jsem se do vyprávění o časech, kdy bylo České království jedno z nejmocnějších v křesťanském světě. Ani to však není podstatné. Mí předkové nebyli kronikáři. Byli to rytíři a na svět se dívali jinýma očima než já, pokorný služebník boží. Teprve díky nim jsem si uvědomil, že i panovník je obyčejný člověk. Tedy, obyčejný… Je samozřejmě Bohem předurčený vládnout, ale to neznamená, že necítí lásku, netrpí, nehladoví či se netřese strachem. Pochopil jsem, že musím k listinám předků napsat komentář, aby si generace, které přijdou po nás, uchovaly pravdivou vzpomínku na kdysi tak slavný rod Přemyslův.

Jsem už hodně starý. Vím, jak podivuhodný je běh světa a mnohokrát jsem si všiml, že lidská paměť je děravější než vrš na chytání ryb. Listiny a kroniky jsou jedna věc, ale to, jak se věci odehrály, je něco jiného. Když jsem byl ještě malý chlapec, můj otec mi často vyprávěl. Žil na královském dvoře a měl zprávy z první ruky. Já dychtivě naslouchal a umiňoval si, že budu stejně odvážný rytíř, jako byl on. Jenže cestu si nevybíráme my, ale Bůh. Byl jsem příliš zvídavý a příliš učený na to, abych se oháněl mečem. Stal jsem se kanovníkem kapituly a nikdy jsem na svůj osud nežehral. Snad jen někdy, když jsem se díval přes palisádu Vyšehradu, jak si hrají malé děti. Byl jsem vždycky poslušný prelát. Nepoznal jsem ženu a nemám potomky. I když je to to jediné, po čem jsem opravdu toužil. A proto mi byl tak blízký Přemysl, král toho jména první, o němž jsem sepsal svůj první komentář. I on toužil mít syna.

Práci jsem nestihl dokončit. Musel jsem odjet spolu s několika opaty do rakouských zemí. Český trůn přece osiřel a církev hledala krále, který by nejlépe chránil její zájmy. Myslel jsem, že to je na pár týdnů, ale nakonec z toho byl celý rok. Venku prší a ze stromů padá listí. Píše se rok Páně 1307, je podzim, a já se konečně vracím zpět do svého milovaného skriptoria, abych pokračoval v práci. Ořezávám husí brky a připravuji pergameny. Snad tady v tichu kamenných zdí najdu klid.

Mou duši netrápí jen to, že české země nemají krále. Trápí mne také to, že český lid už není tím, čím býval. Jako by s krví, kterou prolila ruka hanebného vraha v Olomouci, přestaly platit zákony. Tradice předků nikdo nechce ctít. Je prý nová doba. Mnozí ctižádostiví hlupáci dokonce jásají, že teprve teď nastane ten správný čas, kdy se v čele země ocitnou lidé, kteří se prosadí nikoli přízní panovníka, ale svou statečností a moudrostí. Takový nesmysl!

Téměř se stydím napsat, co všechno nám tato nová doba přinesla. Prý je to pokrok. Církev pokrok neuznává. Křesťan má veškerou svou mysl obracet ke skutkům Ježíše Krista. Budoucnost křesťanství je v důstojné rekapitulaci minulosti. Ale i když to všichni vědí, přesto hřeší naivními řečmi o pokroku. Po smrti posledního Přemyslovce si čeští pánové přivedli krále z rakouských zemí, mladého Rudolfa, syna římského krále Albrechta Habsburského. Už tohle považuji za ostudné. Habsburkové na českém trůně! Kde zůstala úcta k hrdinské smrti Přemysla II. Otakara?

Možná ani Bůh se na to nechtěl dívat. Nechci se rouhat, netvrdím to jistě, ale fakt je, že Rudolf záhy zemřel. Vzápětí se konal sněm českých pánů, co bude dál. Jedni chtěli přijmout za českého krále římského krále Albrechta, druzí stranili Jindřichovi Korutanskému. Můj strýc z druhého kolena, pan Oldřich z Lichtenburka, horoval pro Korutance. A aby svůj názor na sněmu podpořil, zabil před očima ostatních stařičkého a skoro už nemohoucího pana Dobeše z Bechyně, který hájil stranu habsburskou. To udělal na sněmu! Mnozí dnes očerňují církev, že je hříšná, ale tohle by prelát nikdy neudělal, věřte mi. Tedy, český prelát. O těch římských samozřejmě nemluvím. Zrovna když jsem šel dnes do skriptoria, dozvěděl jsem se, že Oldřich z Lichtenburka nejen že nebude potrestán, ale od Jindřicha Korutanského dostal významný úřad. Proto tak miluji dějiny. Je to, jako bych pil živou vodu, protože ctnosti předků léčí mé rány z hříchů současníků.

Začal jsem listovat rukopisem, který už mám hotový. A sotva jsem přečetl pár řádků, skoro jsem se zastyděl za to, co jsem právě prohlásil. Napsal jsem, že jsem starý a skoro nemohoucí. Je mi asi tolik, kolik bylo Přemyslovi, českému králi toho jména prvnímu, když naposledy vytáhl do války a na hřbetě koně cválal v čele své jízdy proti nepřátelům. To bylo v Durynsku.

Jenže rytíři žijí jinak než my, preláti. Když o sobě přemýšlím, napadá mne, že se nějak příliš lituji. Přitom nemám důvod. Oči mi slouží, ruka je pevná a můj žaludek většinou stráví všechno, co nám v refektáři dávají k jídlu. Jen záda mne pobolívají od dlouhého stání u pulpitu. Tuhle nemoc však mají písaři i mnohem mladší, než jsem já.

Zastyděl jsem se ještě z jednoho důvodu. Je totiž jisté, že hloupnu. Přelétl jsem očima to, co jsem právě napsal o ctnostech našich předků a hříšné hlouposti současníků. Pak jsem se začetl do svého rukopisu o časech vlády krále Přemysla. S hrůzou jsem si uvědomil, že se časy příliš nezměnily. Ti, kteří měli moc, jednali vždy sobecky a hříšně. Ať už to bylo kdysi nebo teď. Jsem tak rád, že jsem pouhým kanovníkem!

Odložil jsem svůj rukopis. Nemá cenu moralizovat. Jsem historik a ne kazatel. Pročetl jsem si jen pár posledních stran, abych navázal tam, kde jsem skončil. Je to celkem jednoduché. V roce Páně 1205 musel Přemysl na krátkou dobu přijmout zpět do Prahy svou první manželku Adlétu Míšeňskou. To byla podmínka římského krále Filipa Švábského, aby Přemyslovi odpustil, neboť Přemysl krátký čas podporoval jeho protivníka, rovněž římského krále Otu Brunšvického. Přemysl ovšem podporoval střídavě oba tábory, štaufský i welfský, neboť to českým zemím přinášelo mimořádný užitek.

Říká se, že Adlétu zapudil, když se vášnivě zamiloval do uherské princezny Konstancie. To celé však bylo mnohem složitější, protože Přemysl se nikdy neřídil jen svými emocemi. Pravda totiž je, že ho velice zklamal syn Vratislav, kterého měl s Adlétou. Dalšího syna mu už Adléta dát nemohla, ale nejspíše ani nechtěla. Proto si Přemysl vzal za manželku Konstancii a dělal vše pro to, aby papež jeho nový sňatek uznal, a on dal svému trůnu důstojného nástupce. Jako prelát bych ho měl odsoudit, neboť to bylo v rozporu s kanonickým právem. Jako člověk ho však chápu. Právě toho roku Páně 1205 mu Konstancie porodila syna Václava.

KAPITOLA 1

Venku se stmívalo. Na svazích pod Strahovským klášterem voněly rozkvetlé bezy. K oknům paláce doléhal tlumený zpěv z šenků v podhradí. Přemysl seděl u otevřeného okna a díval se přes řeku na špičaté střechy staroměstských měšťanských domů. V jednom z patricijských paláců nedaleko rynku se právě teď ukládala na lůžko jeho Konstancie. Spolu s ní i maličký Václav. Dnes oba navštívil poprvé od porodu. I když jeho ženě ještě neskončilo šestinedělí, Přemysl na pověry nedbal. Zlíbal Konstancii a ještě teď cítil v očích slzy dojetí, když poprvé zvedl v náruči svého syna, aby celému světu ukázal, že ho přijímá za svého legitimního potomka. Až do dnešního dne nevěřil, že by ho v jeho věku mohlo ještě něco tak dojmout.

Zvedl ruku, v níž držel stříbrný pohár s vínem, a napil se.

Černín se vrátil z Míšně a požádal ho o soukromé slyšení. Přemysl z toho velkou radost neměl, ale souhlasil. Spolu se Smilem byl jeho nejstarším a nejvěrnějším služebníkem. Černín byl starší než on a v době, kdy byl Přemysl nezkušený mladík, vedl nenápadně jeho kroky. Neopustil ho ani tehdy, když Přemysla zradila většina zemských rodů a česká šlechta ho vyhnala ze země.

Odpoledne, když se z města vracel na Pražský hrad, napadla Přemysla snad poprvé otázka, zda to všechno dělal Černín pouze kvůli němu, nebo spíše kvůli Adlétě. Povzdechl si a znovu se napil. Teď, když Adléta opustila Prahu, to bylo celkem jedno. Důležitější bylo rozhodnout, co s Černínem.

Většinu velmožů, kteří ho kdysi zradili, již potrestal. Své věrné odměnil. Přemysl nezapomínal. Měl kolem sebe pár lidí, kteří mu neustále připomínali, že vládce nesmí hledět jen na svůj prospěch. V křesťanském světě existovala i věrnost a čest. Dopil pohár a počkal, dokud mu ho jeho panoš znovu nenaplnil. Pak nařídil, ať přivedou Černína.

Stařičký velmož vstoupil a zdvořile se uklonil. Měl hlavu bílou jako sníh a kolem chytrých očí hluboké vrásky. Přemysl měl dojem, že mu v posledních měsících ještě nějaké přibyly. Na sobě měl oděv ušitý podle poslední burgundské módy. Jako by se všemožně snažil zastavit neúprosné stárnutí. Opásaný byl stříbrným pásem, na kterém se houpal meč. Na soukromá slyšení nesměl žádný rytíř přicházet ozbrojen. Černín kdysi tuhle výsadu dostal.

„Posaď se,“ vybídl ho a pokynul panošovi, aby přinesl ještě jeden pohár. „Dorazila Adléta do Míšně v pořádku?“

„Jistě. Zná tu cestu dobře,“ souhlasil Černín. „Kolikrát jste po ní putovali spolu. Když jste se vraceli do Čech a zase z nich utíkali, můj královský pane.“

„To už je dávno,“ chladně zabručel Přemysl. „A vzpomínáš si, doufám, že to nebylo mou vinou, když jsem začal po cestě z Míšně do Prahy jezdit sám. O tom však mluvit nebudeme. Proč ses vrátil do Prahy?“

„Jsem přece český velmož. Váš služebník,“ podivil se Černín. „Sám jste nařídil, abych pečoval o českou královnu. A to svědomitě dělám. Doprovodil jsem ji do Míšně a vracím se domů. Před odjezdem se s vámi nerozloučila. Nesu vám její vzkaz.“

„Bývaly časy, kdy jsi mi přinášel dobré zprávy,“ povzdechl si trochu unaveně Přemysl. Opojení z vlahé letní noci bylo pryč. I když se do Konstancie zamiloval snad na první pohled, dlouho v sobě nosil i obraz Adléty. Ten obraz však rychle slábl a dnes, když choval v náruči svého syna Václava, zcela zmizel. Ve svém srdci už ho nenašel.

„Víte dobře, můj pane, že já nenosil nikdy dobré zprávy,“ opáčil zdvořile Černín a od panoše přijal vděčně plný pohár. Bylo dusno a horko. Napil se a pokračoval: „Já nosil jen zprávy pravdivé.“

„Co Adléta vzkazuje?“ zarazil ho netrpělivě Přemysl. „Ale ještě okamžik. Vzkazuje mi to opravdu ona, anebo její bratr, míšeňský markrabě Dětřich?“

„Část ona, zbytek on. Začnu vzkazem české královny,“ navrhl Černín a přitom si dal záležet, aby zdůraznil Adlétino postavení. Přemysl se s ní sice rozvedl, ale papež rozchod neuznal a podle církevního práva byla tedy stále jeho manželkou. A tedy i královnou. Před několika měsíci to veřejně uznal i Přemysl, když se musel pokořit před římským králem Filipem Švábským.

Přemysl starého služebníka zamračeně poslouchal, ale neprotestoval. Bylo ještě příliš brzy na to, aby popřel tuhle pro něj tak nepříjemnou realitu. Potřeboval čas, aby naklonil misky vah znovu na svou stranu. Byl trpělivý a nikdy neměl ve zvyku odhalovat své skutečné úmysly. Pro něj však byla českou královnou výhradně Konstancie.

„Paní Adléta byla velice smutná, když mi svůj vzkaz sdělovala,“ pokračoval Černín. Měl hluboký hlas, který zjihl stejně, jako když otec hovoří o své dceři. „Chápe, že vaši lásku ztratila, ale i když je to pro ni nesmírně bolestné, nemíní se vnucovat. Ve věci lože je ochotna ustoupit vaší uherské konkubíně. Není však ochotna vzdát se svých práv manželky. Nikoli proto, že byste se k ní jako k manželce choval, ale proto, že máte spolu syna. Pouze on je vaším legitimním potomkem a Adléta bude za svá i Vratislavova práva bojovat. To, že odjela, neznamená, že přestala být českou královnou. Vzkazuje, že se bude modlit za vaši duši.“

„To je od ní hezké. I já na ni v modlitbách vzpomínám. Ale jen v modlitbách. Nebudu ti opakovat stanoviska učených prelátů, že bez manželského lože není manželství. Beru však její vzkaz na vědomí. A co míšeňský markrabě? Co ten mi vzkazuje? Také se bude modlit za mou duši?“

„To netuším,“ odpověděl upjatě Černín. Neměl smysl pro ironii. Byl to muž poctivý a přes diplomatickou zběhlost trochu toporný. „Markrabě Dětřich požaduje, abyste princeznu Konstancii poslal zpátky do Uher. V Praze nemá co dělat, pokud prý nechcete, aby se v křesťanském světě vykládalo, že žijete smilným životem.“

„Je od něj laskavé, že tak dbá o křesťanské mravy. Poslal stejný vzkaz francouzskému králi Filipovi? A co kolínskému arcibiskupovi? Ten má dokonce dvě konkubíny. Mám dojem, že by měl také pokárat polského krále Leška.“

Černín pomalu pokýval bělostnou hlavou. „Vidím, můj pane, že jsem vám pro smích. Dovolte mi tedy, abych vám něco řekl i za sebe. Nepodceňujte vliv míšeňského markraběte, který má na Filipa Švábského. Sám dobře víte, že většina bojů se vzdorokrálem Otou Brunšvickým se odehrává na severu. Bez míšeňských oddílů se Filip Švábský neobejde. Teď vám radím jako váš dávný a věrný služebník. Neriskujte dědictví po svých slavných předcích pro uherskou konkubínu! Váš syn Vratislav se polepšil. Zmoudřel.“

„Jistě? Tak proč nepřijel do Prahy? Proč se mi nepokořil?“

„Je paličatý po vás, můj pane.“

„Možná jsem tvrdohlavý, ale pokud šlo o české země, uměl jsem se pokořit. Kolikrát jsem musel padnout na kolena před někým, kdo byl silnější než já. Já jsem silnější než on. Pokud se tohle Vratislav nenaučí, nemůže vládnout. Právě proto, že si vážím dědictví po svých předcích, nepředám vládu jemu. Mám syna Václava. A Bůh dá, že mi má drahá Konstancie porodí další. Vychovám jej tak, aby na něj mohl být přemyslovský rod pyšný.“

„Prosím, můj pane, neporušujte staletý řád této země! Vládnout má nejstarší. Tohle seniorské právo zavedl už váš slavný předek kníže Břetislav.“

„Mým nejstarším synem je Václav. Vratislav ztratil právo říkat si syn českého krále. A už dost o tom! Mluvme o tobě!“

„Jistě,“ souhlasil Černín. „Mám hlavu bílou a prožil jsem toho víc než většina velmožů této země. Zasloužím si odpočinek. Prosím, abyste mne propustil ze svých služeb. Rád bych se usadil na svých statcích tady v Čechách, které jste mi milostivě daroval.“

„To je moudré rozhodnutí,“ souhlasil Přemysl. Cítil, že se mu ulehčilo, protože jinak by něco podobného navrhl sám. Mnoho velmožů své země poslal bez mrknutí oka na popraviště, ale v případě Černína se mu nechtělo říci ani to, že ho propouští ze svých služeb. Na okamžik zaváhal, ale věděl, že to říci musí. „Užívej si svých statků, ale jen za předpokladu, že budeš nadále hájit zájmy českého krále. Pokud bych se dozvěděl, že straníš míšeňskému markraběti, Děpolticům či Vratislavovi, nebudu shovívavý.“

Černín pozorně poslouchal. Když se mezi jmény těch, které Přemysl považoval za své nepřátele, neobjevilo Adlétino jméno, zjevně si oddechl. Věděl, co to znamená. S ní se stýkat smí. Vděčně se uklonil.

Přemysl vstal a stařičkého služebníka objal. Tohle bylo definitivní rozloučení. Už nikdy mu Černín neporadí, jak se zachovat ve složitých záležitostech říše. Pravda, v posledních letech na jeho rady stejně nedal, protože se v říšské politice vyznal mnohem lépe, ale rád si jeho názor vyslechl. Ta doba skončila. S odchodem Adléty se dvůr českého krále změnil.

V honosném trůnním sále Pražského hradu klečeli před trůnem dva preláti. Na sobě měli hnědé hábity, jaké nosívali benediktini, i když mnichy nebyli. Byli středního věku a oba byli kanovníky pražské kapituly. Přemyslovi je doporučil pražský biskup Daniel jako muže vzdělané a čestné. Jeden byl vysoký a krevnatý, druhý hubený s pobledlými lícemi a špičatým nosem. Byli jako oheň a led. Stranou stál pražský biskup a zvědavě sledoval, zda bude český král s jeho výběrem spokojený. Ve službě českým panovníkům zestárl a byl zvyklý poslouchat. Teprve když Přemysl pokynul, předstoupil před trůn i on a požehnal mu.

„Vybral jsi tedy tyto dva,“ konstatoval suše Přemysl. „Co mi o nich povíš?“

Biskup Daniel se ulekl. O obou mu řekl už vše, co věděl. Pochopil, že panovník je z nějakého důvodu nespokojený. Ukázal na toho hřmotnějšího a představil ho jako kanovníka Ondřeje. Hubený se jmenoval Benedikt. Pak rychle opakoval, co o jejich životě věděl. Oba získali tituly magistrů teologie na italských univerzitách a půl roku pobývali v Římě v papežské kurii, aby se co nejlépe seznámili s církevní správou. Podle skromného biskupova mínění to jsou v jeho diecézi nejvhodnější duchovní pro tak významné úřady, jaké hodlá vznešený český král obsadit.

Přemysl mrzutě přikývl. Krevnatý a hřmotný Ondřej se mu líbil, ale hubený a na pohled roztěkaný Benedikt ho nenadchl. Rozhodl se proto rychle. Úřad kancléře svěří Ondřejovi a z Benedikta udělá notáře. Ve skriptoriu nad zaprášenými pergameny mnoho škody nadělat nemůže. A pokud je opravdu vzdělaný, třeba bude vykonávat svou práci dobře. U notáře nezáleželo na osobním kouzlu. Musel si rozumět s listinami, ne s lidmi.

Vyhlásil své rozhodnutí a pražskému biskupovi nařídil, aby oba preláty seznámil s úřadem, který budou vykonávat. Pak je propustil. Biskup Daniel si oddechl a s rukama pokorně složenýma v rukávech své alby trůnní sál opustil. Oba kanovníci šli se sklopenými hlavami za ním. Ondřej se na svého biskupa úkosem zadíval, ale mlčel.

To lehčí, co měl Přemysl toho dne projednat, měl za sebou. Nechal si přinést číšku horké medoviny. I když bylo léto a venku pálilo slunce tak silně, že se lidé dokonce smáčeli ve Vltavě, v kamenném paláci bylo chladno. Poslední dobou Přemysla občas pálily prsty na noze. Kdysi mu omrzly a horká medovina tenhle nepříjemný pocit uměla zahnat. Upil a zamyšleně sledoval zlatavou hladinu v číši. Přemýšlel a mlčel.

V sále panovalo ticho, které rušilo jen bzučení much. Shromáždění velmožové uctivě čekali. Teprve když se ticho protahovalo, naklonil se k trůnu Slávek z mocného rodu Hrabišiců, který zastával úřad komořího. Tiše se optal, zda se něco v dnešním slyšení mění. Právě tohle si na něm Přemysl cenil. Slávek byl taktní, stejně jako kdysi býval jeho otec Hrabiš. Nikdy by si netroufl upozornit ho, že slyšení má pokračovat. Pokaždé zvolil způsob, který byl hodný důstojnosti českého krále. Komoří samozřejmě věděl, proč Přemysl váhá. O téhle věci spolu několikrát diskutovali.

Teprve když Přemysl nepatrně přikývl, dal komoří znamení heroldovi, aby oznámil slyšení hraběte Zoltána, který přináší poselství vznešeného uherského krále Ondřeje. Ondřej byl bratrem Konstancie, ale ti dva se v lásce příliš neměli. Na úspěchy toho druhého tak trochu žárlili. Jejich bratr rozhodl, aby po jeho smrti převzal vládu v Uhrách nejstarší syn Ladislav. Jakmile však král Emerich loni zemřel, Ondřej se vzbouřil a s podporou uherských velmožů malého synovce Ladislava vyhnal. Ten uprchl i s matkou do Vídně a tam před několika týdny za nejasných okolností zemřel. Ondřej se stal nezpochybnitelným uherským králem.

Pro Přemyslovu politiku by bylo výhodnější, kdyby u moci zůstal Ladislav. Byl proto zvědavý, s čím hrabě Zoltán přichází. S Ondřejem se samozřejmě znal, ale poté, co se zmocnil trůnu, spolu ještě nejednali. Konstancie dávala okázale najevo, že svého bratra jako uherského krále neuznává, a dokonce mu v tom duchu poslala list. Přemysl se o něm dozvěděl pozdě, jinak by ho samozřejmě zadržel. Chtěl Konstancii potrestat, jenže to bylo v době, kdy čekala jeho syna. Nakonec ji jen laskavě pokáral, aby se nepletla do věcí, které přísluší výhradně panovníkovi.

Přemysl se obával, že uherská podpora, kterou mu zemřelý Emerich poskytoval, nemusí být v nové situaci jistá. Přitom ji pro své plány potřeboval. A potřebovala ji i Konstancie, i když si to nechtěla připustit. Uherské ženy byly vždycky tvrdohlavé a zřídka jednaly rozumně.

Hrabě Zoltán byl urostlý rytíř, který vlastnil rozsáhlé statky v Chorvatsku. Vychovali ho v Benátkách, a proto měl v sobě jen málo z drsné přímočarosti, jíž se vyznačoval dvůr krále Emericha. Uklonil se a kultivovanou latinou přednesl květnatý pozdrav svého pána. Přemysl Ondřeje znal a pochyboval, že by dokázal něco tak složitého formulovat. Přikývl na znamení, že pozdrav přijímá a rychle uvažoval, co to má znamenat. Před laskavými slovy bylo nutno mít se na pozoru mnohem víc než před výhrůžkami.

„Můj pán, uherský král Ondřej, vás pozdravuje, vznešený králi Přemysle, jako manžela své milované sestry Konstancie a jako přítele uherských králů,“ pokračoval Zoltán. Jeho tmavé oči jako by se usmívaly. „Váží si spojenectví přemyslovského a arpádovského rodu a domnívá se, že by mělo pokračovat i nadále.“ Odmlčel se a sklonil hlavu.

Přemyslovi se překvapeně mihlo hlavou, že to je zřejmě celý obsah poselství nového uherského krále. Jenže posílat s něčím tak prostým jednoho z předních domácích velmožů nemělo žádný smysl. Tohle mohl stejně dobře vyřídit bezvýznamný kanovník ostřihomské kapituly.

Nahlas poděkoval a nabídl hostu pohostinství na svém dvoře. Zoltán se uklonil, znovu mnoha přátelskými slovy poděkoval a jen jakoby mimochodem se zeptal, zda bude mít tu čest pohovořit si na dvoře českého krále také s milovanou sestrou svého pána, vznešenou českou královnou Konstancií. Přemyslovi ihned všechno došlo. Král Ondřej byl nesporně obratnější, než se na první pohled zdálo. Teď už si byl Přemysl jistý, že Uhry budou nadále hrát v jeho dalších plánech významnou roli.

„Toto přání vám bohužel splnit nemohu,“ odpověděl hraběti Zoltánovi v dobrém rozmaru. „Princezna Konstancie je po porodu slabá a potřebuje klid. Proto sídlí v jednom z pohodlných paláců na Starém Městě pražském. Oznámím jí, že jste přijel. Ať ona sama rozhodne, zda vás přijme.“

KAPITOLA 2

„Znám hraběte Zoltána,“ přiznala se Konstancie, když za ní Přemysl zašel hned ten večer po setkání s vyslancem uherského krále. Byla trochu překvapená a nesmírně rozradostněná, protože nebývalo obvyklé, aby se v jejím domě objevoval tak často. I když se Konstancie nesměla ještě milovat, trvala na tom, že si spolu lehnou do lože. Přivinula se k němu a se smíchem odmítala jeho opatrné a něžné náznaky milostné hry.

„Přijel jako posel tvého bratra Ondřeje. Požádal mne, aby si mohl promluvit i s tebou,“ upozornil Přemysl, když se podle svého názoru věnoval Konstancii dostatečně.

„Co se dá dělat. Ladislavovi už stejně život nevrátí. Ondřej je v tuhle chvíli v arpádovském rodě jediný muž,“ povzdechla si posmutněle. „Nemohu se bratrovi vyhýbat, když teď vládne v Uhrách. Ať ten Zoltán přijde.“

„Já věděl, že jsi moudrá,“ pochválil ji Přemysl a políbil. „Má to ovšem háček. Musíš mi pomoci.“

„Copak nedělám všechno, co si Tvá královská Milost usmyslí?“ opáčila a přitom naznačovala, že má pláč na krajíčku. Hrála si na malou holčičku, kterou pokárali rodiče. Právě pro tyhle chvíle ji Přemysl tolik miloval. Líbilo se mu, jak se umí pitvořit, aby ho pobavila. Hra na poslušnou královnu ho bavila nejvíce, už proto, že Konstancie taková ve skutečnosti nebyla.

„To, co chci, však pro tebe možná příjemné nebude,“ varoval ji vážně.

„Proč?“ Odtáhla se a přimhouřila oči. Zkoumavě si prohlížela jeho tvář. Uměla v ní číst, a protože nebyla hloupá, začalo jí docházet, o co asi půjde. Jenže se zdráhala tomu uvěřit. Dala přece Přemyslovi syna! A on jí dal slovo, že bude královnou.

„Protože chci být s tebou až do smrti, nesmíme udělat zbrklý krok,“ pokračoval věcně. Opřel se o loket a nepatrně se vztyčil. I tohle Konstancie znala. Pokud chtěl říci něco nepříjemného, rád se díval na ostatní shora. Jako král ze svého trůnu. Podvědomě se přikrčila, protože tušila, že to bude bolet.

„Na jaře jsem se musel pokořit před římským králem Filipem Švábským. To přece víš. Válku s ním bych tehdy nevyhrál, proto jsem musel přijmout jeho podmínky. I to víš. Jen z toho důvodu se Adléta vrátila do Prahy.“

„Jenže teď odjela,“ špitla tiše. Stále ještě doufala.

„To je pravda. Odjela, ale formálně zůstala českou královnou. Pokud v tuhle chvíli proti ní něco podniknu, její bratr míšeňský markrabě Dětřich mne obviní ze zrady. A protože je věrný spojenec Štaufů, riskoval bych nepřízeň římského krále. To je realita, má drahá, ale není to samozřejmě navždycky. Jsem si jistý, že do roka Filip Švábský svůj názor změní. A já pro to udělám všechno, co jen bude možné.“

„Do roka….,“ skoro neslyšně opakovala Konstancie a pak se hořce rozplakala. Mezi vzlyky začala Přemyslovi vyčítat, že takhle žije už pět let. Je pořád druhá a stále se musí na Adlétu ohlížet. I když je v Praze doma, ukrývá se mezi měšťany a o životě na královském dvoře si může nechat jen zdát.

Přemysl trpělivě čekal. Pokusil se ji pohladit po tváři, ale uhnula a zlostně ho pleskla přes ruku. Něco takového ještě nikdy neudělala.

„To by stačilo!“ vyjel na ni ostře. „Česká královna jsi, jen to nemůžeme říkat veřejně. Adléta je v Míšni a nikdy už nepřekročí hranice mého království. Nepřekročí je ani její Vratislav. Jednou bude vládnout náš Václav. Jenže teď jsou mu čtyři týdny. Kolik let bude podle tebe trvat, než bude schopný zvednout meč? Chceš, aby dopadl jako tvůj synovec Ladislav? Přemýšlela jsi někdy o tom?“

„A jak to souvisí s Adlétou?“

„Hodně! Já totiž musím po světě pozemském chodit ještě nejméně dvacet let, aby Václav vyrostl. Musím zajistit jeho nástupnická práva. Nezapomeň, že kromě Vratislava žijí další Přemyslovci, a ti mají podle zemské tradice rovněž nárok vládnout, neboť jsou starší než Václav. Nejen můj bratr Vladislav Jindřich, ale je tu ještě Děpolt a jeho synové. Musím donutit urozené rody celé země, aby přijaly Václava. To nebude snadné. Ovšem abych se dožil požehnaného věku, který pro tuhle věc nezbytně potřebuji, nesmíš mě trápit. A ještě něco, má milá! Až se Václav ujme vlády, musí být České království silné. Tak silné, aby si nikdo nedovolil mu poroučet. Já skoro celý život válčil. Chci, aby můj syn žil lépe. V tuhle chvíli nejsme dost silní. Jsi královna a nemůžeš si dělat, co by se ti líbilo. Ani já nemohu. Rozumíš?“

Sklopila oči a ne zrovna upřímně přisvědčila.

Přemysl si uvědomil, že Konstancie je z jiného těsta, než byla jeho první žena. Aby si Adléta mohla Přemysla vzít za manžela, musela se postavit proti svým rodičům. Riskovala, že ji navždy vyženou z domova. Konstancie dostala vždycky všechno, po čem toužila. S Adlétou byl v dobách svého mládí chudý a neměl nic. Konstancie si neuměla představit, jaké to je nemít nic. Nerada se uskrovňovala. Byla rozmarná, ale o to víc ji měl Přemysl rád. Byl přece král, bohatý král, a mohl své ženě dopřát všechno, po čem toužila. Jedinou věc neuměl. Urychlit rozvod s Adlétou.

„Je dobře, že to chápeš,“ konstatoval Přemysl a nesmlouvavě pokračoval: „Až budeš hovořit s hrabětem Zoltánem, povíš mu, že to bylo tvé rozhodnutí zůstat v tomhle pražském domě. Zdůrazníš mu, jaké nebezpečí by v tuhle chvíli tvůj návrat na můj dvůr přinesl. Budeš si hrát na skromnou, ale současně musí být zřejmé, že jsi nešťastná.“

„A k čemu to bude?“ pofňukávala a rukou si stírala slzy z očí.

„Potřebuji, aby se za tebe postavil uherský král. Jsi přece z arpádovské krve.“

Na okamžik se zarazila. Pak se zdrženlivě usmála: „Rozumím. Potřebuješ spojence. Protože zemřel můj starší bratr, musí na jeho místo nastoupit Ondřej.“

„Jsi chytrá hlavička,“ usmál se a objal ji. Tentokrát se nebránila.

Něžně ho políbila a slíbila, že to pro něj udělá. Měla však podmínku. Po celou dobu, kdy bude žít v Praze jako ve vyhnanství, přijde za ní Přemysl pokaždé, kdykoli se bude chtít milovat. Ne aby ho napadlo, že si ušetří cestu do města a najde si nějakou hanebnici na hradě!

„Pokud bych měl za tebou přijít pokaždé, když si na tebe vzpomenu, uběhal bych si nohy,“ zasmál se rozmarně. Konstancie si uvědomila, jak krásné má oči. Ke své spokojenosti v nich četla jeho lásku. Přikývla, že tím je to tedy odbyto, ať hrabě Zoltán přijde.

Filip Švábský rád pobýval v Řezně. I jeho slavný otec císař Fridrich Štaufský zvaný Barbarossa neboli Rudovous měl místní falc rád. Patřila k nejhonosnějším, které postavil. Řezenský biskup byl navíc zábavný společník a uměl pít. Proto se Filip rozhodl, že tady na Dunaji stráví advent. Chtěl si odpočinout, neboť potíže v říši ho už zmáhaly.

Kdysi, když byl ještě panoš, doprovázel friaulského vévodu přes Alpy. Šli průsmykem a vždycky, když se na obzoru ukázalo sedlo, Filip pocítil úlevu, že budou konečně nahoře. Námaha skončí a začnou sestupovat na druhou stranu hor. Jenže když přišli na to místo, které zdola vypadalo jako sedlo, zjistil, že cesta stoupá dál. A nad nimi bylo na dohled opět místo, které vypadalo jako sedlo. Když tam došli, cesta pořád stoupala. Do sedla se sice nakonec dostali, ale Filip byl tehdy úplně vyčerpaný.

Stejně si připadal teď. Ota Brunšvický byl jako sedmihlavá saň. Jednu hlavu mu Filip usekl, dvě nové narostly. Když ho na podzim loňského roku porazil, byl přesvědčený, že tentokrát získal rozhodující převahu. Ota uprchl na sever a jeho spojenci kapitulovali. Jenže během krátké doby dostal Ota Brunšvický peníze od svého strýce, anglického krále Jana, na další boj. Ale co bylo horší, Otu Brunšvického nepřestal podporovat papež Inocenc, toho jména třetí.

Štaufská diplomacie v tomto ohledu zcela zklamala. Kurie byla ve svém postoji neoblomná. Štaufové představovali pro papeže nepřátele, kteří ohrožovali jeho zájmy v Itálii. Navíc byli v jeho očích kacíři, protože veřejně pohrdali církevními tresty, které na ně kurie uvalila.

Ota Brunšvický od léta shromažďoval své bývalé spojence. Pod jeho korouhev se vrátila řada německých rytířů. Welfský tábor den ode dne sílil. Bylo jasné, že na jaře bude třeba začít novou válku. Ta však stála peníze, které Ota Brunšvický měl, ale Filip Švábský nikoli.

Naštěstí byl Ota mizerný válečník. Jenže Filip věděl, jak to na bojišti chodí. Štěstí se mohlo přiklonit i k tomu horšímu, neboť boží přízeň byla vrtkavá. Císař Barbarossa vždycky tvrdil, že nikdo se nemůže před bitvou pasovat na vítěze. Tím je totiž ten, kdo bitvu přežije. A Rudovous byl nejlepší rytíř, jakého kdy křesťanský svět nosil.

Filip Švábský musel žádat své spojence o podporu a ti očekávali, že jim za ni zaplatí. Stříbra neměl nazbyt, jako římský král však mohl udělovat spojencům různé výsady. Dělal to často, i když věděl, že každé privilegium oslabuje jeho vlastní moc. A trápilo ho to, protože cítil odpovědnost k říši. Musel začít s výsadami pro své spojence šetřit. Zaklel. Chtěl být velký císař. Chtěl se vyrovnat svému otci.

Usadil se ve výklenku u okna a sledoval klidný tok Dunaje. Do komnaty vstoupil herold a oznámil příchod míšeňského markraběte Dětřicha. Filip Švábský vstal a vyšel markraběti vstříc. Objal svého hosta na znamení přízně. Rodina míšeňských Wettinů patřila k věrným spojencům Štaufů už od časů císaře Barbarossy.

Vrátili se k oknu a panoš jim donesl dvě číše s vínem. Připili si a chvíli zdvořile hovořili o svých rodinách. Teprve pak vyzval Filip Švábský míšeňského markraběte, aby mu pověděl, s čím za ním přijel. I když to ve skutečnosti předpokládal.

„Vznešený králi, žádám spravedlnost! Jde o Přemysla. Opět porušil svůj slib. Není to ani celý rok, kdy se před vámi pokořil. Tehdy slíbil přijmout zpět svou právoplatnou manželku královnu Adlétu. A slíbil také, že vám zaplatí sedm tisíc hřiven stříbra. Pokud jsem byl zpraven, dosud tak neučinil. A mou sestru Adlétu znovu vyhnal. Žádám, aby Vaše královská Vznešenost vypravila proti Praze své oddíly. Je třeba potrestat toho muže. Češi si musí konečně uvědomit, kde je jejich místo. Přemysl je lstivý, falešný a nezaslouží si být oslovován ani jako rytíř. Natož král.“

Míšeňský markrabě popuzeně chrlil výčitky a Filip Švábský si s nelibostí všiml, že na něj dokonce prskl. Dětřich se stále více podobal svému otci. Byl nedůtklivý, vyschlý a neustále naštvaný. I když o něm bylo známo, že se vyhýbá bitvám, měl na sobě honosnou zbroj a u pasu nádherně zdobený meč. Míšeňsko byla bohatá země.

„Zadrž,“ zvedl Filip Švábský ruku. „Zda je české stříbro v našich pokladnicích, či zda tam ještě není, to není tvá věc. A co se týká Adléty, byli jsme informováni, že z Prahy odjela sama. Dobrovolně. Od té doby Přemysl ani jednou nezpochybnil její postavení jako své manželky a české královny. Pokud víme, i ta jeho uherská konkubína zůstala bydlet kdesi v Praze. Zpátky ke svému dvoru ji nepřijal.“

„Ale jezdí za ní. A nejen to. Všude rozhlašuje, že jeho legitimním synem a nástupcem je ten bastard Václav.“

„To říkat může, ale jak sám víš, je to zcela v rozporu s říšským i církevním právem. Takových řečí se vede spousta. I ty jsi nedávno tvrdil, že durynský lantkrabě drží hrad Wartburg neprávem. Není podstatné, co kdo říká, ale zda se podrobí našemu rozhodnutí. To dosud Přemysl dělá. Tvou stížnost neshledáváme opodstatněnou.“

„Přemyslovi se nedá věřit. Vím, co říkám. Léta žil v Míšni, můj královský pane,“ bránil se Dětřich. Potil se a funěl.

„Ať se Adléta vrátí do Prahy. Teprve pokud by ji český král vyhnal, bude to porušení slibu, který nám dal,“ trval si na svém Filip Švábský.

„Když byla má nebohá sestra v Praze, choval se k ní tak hanebně, že musela odjet. I žena má svou čest.“

„Na tom, co říkáš, vznešený příteli, může být kus pravdy, ale my tu věc vidíme v tuto chvíli jako problém wettinského rodu. Ve vztahu k Našemu královskému Majestátu neshledáváme nic, čím by Přemysl porušil svůj loňský slib. Pokud se však jako rytíř domníváš, že čest tvého rodu byla pošlapána způsobem, že je nutné tasit meč, dáváme ti náš souhlas, abys napadl se svým vojskem Prahu. S naší pomocí však počítat nemůžeš. A nedovolíme ani, aby se k tobě připojily oddíly jiných německých rodů, neboť je v tuto chvíli potřebujeme pro boj s hanebným vzdorocísařem Otou. Naše srdce by nesmírně potěšilo, pokud bychom pod naší korouhví viděli i tvé oddíly, až vytáhneme do války. Pokud ti můžeme poradit, počkej s odplatou Přemyslovi, až porazíme Otu Brunšvického. Pokud nám poskytneš účinnou pomoc, můžeme se k hovoru o proradnosti českého krále později vrátit. Slyšení je skončeno.“

Míšeňský markrabě vstal, mlčky se uklonil a zamířil ke dveřím. Teprve na prahu se zastavil, protože si uvědomil, že se takhle nezdvořile chovat nemůže, i když měl neuvěřitelnou zlost. Pokusil se usmát a významně zvedl prst: „Počkám, i když bude má milovaná sestra Adléta truchlit. Poskytnu Vaší královské Milosti své vojenské oddíly. Pokud však nebude ani potom Přemysl potrestán, budu zvažovat, co má věrnost vašemu trůnu vlastně Wettinům přináší!“

Sotva za míšeňským markrabětem zapadly dveře, zavolal si římský král svého kancléře a nařídil mu, aby se neprodleně vypravil do Prahy.

Den Narození Páně oslavil Přemysl v úzkém kruhu rodiny a předních velmožů svého dvora. Do Prahy přijel z Brna i jeho bratr, moravský markrabě Vladislav Jindřich, se svou manželkou Heilwidou. Jediný, kdo se omluvil, byl Černín. Na čestném místě vedle Přemysla seděla jeho žena Konstancie. Na sobě měla šaty z modrého brokátu vyšívaného stříbrem a na krku náhrdelník s velikými rubíny, který dostala od Přemysla za to, že mu dala syna. Kdysi nosívala krátké vlasy, ale teď si je nechala dorůst, měla je vyčesané do vysokého vrkoče a nesmírně jí to slušelo.

Přemysl trval na tom, aby alespoň na začátku hostiny byl s nimi v hodovním sále i maličký Václav. Dítě se vyděšeně rozhlíželo kolem sebe a většinu času proplakalo. Nakonec ho služebné odnesly.

„Máš krásného syna, můj královský švagře,“ řekla s trochou závisti v hlase Heilwida. Sama děti se svým mužem neměla. Řekla to velice laskavě a usmála se na Konstancii. Všichni věděli, že se s Přemyslem ráda nemá. Neustále popichovala svého manžela, aby se svému staršímu bratrovi alespoň občas rázně postavil. Vladislav Jindřich to však nikdy neudělal. S Přemyslem ho pojilo dávné pouto, které nemínil porušit. Pokud šlo o něco důležitého, uměl si poradit jinak než silou. Nemusel přitom mávat mečem, jak po něm chtěla Heilwida. Byl v duši mírumilovný a rozvážný.

Dnes se však Heilwida usmívala i na Přemysla. V přítomnosti malého Václava celá zjihla. Přemysl to dokázal ocenit a obdařil ji svou pozorností. Když Heilwida chtěla, uměla být zábavná. Byla navíc půvabná, o tom nebylo pochyb. Všichni v hodovním sále měli výtečnou náladu.

Když hosté dojedli, Přemysl tleskl. Otevřely se dveře a do sálu vstoupil purkrabí. Za ním kráčeli dva služebníci a opatrně nesli truhlici. Postavili ji na zem k Přemyslovým nohám.

Český král vstal a chvíli počkal, než se všichni u stolu utiší. „Dnešní den, kdy vzpomínáme narození Páně, je pro mne obzvláště významný. Bůh mne v létě obdařil synem, který bude jednou v tomto království vládnout. Bůh mi dal nádhernou ženu a já mu za svou Konstancii děkuji. Bůh mne rovněž obdařil pevným zdravím. Nevím, vzácní hosté, zda jste si to uvědomili, ale v letošním roce je to přesně padesát let, co chodím po tomto světě. A protože pro mne tak šťastný rok končí, chci, abyste si na něj odnesli památku.“

Pokynul purkrabímu, který otevřel truhlici. Jeho služebníci z ní začali vytahovat číše. Nebyly to však obyčejné číše z kovu nebo keramické. Byly zhotovené z nazelenalého skla. Na jejich povrchu byly jako malé slzy nalepené kapky skla. Opatrně je roznášeli a podávali hostům. Dostalo se na všechny. Pouze Konstancie nedostala.

„Tyto číše jsem nechal dovézt ze Svaté země,“ pokračoval pyšně Přemysl. „Ze skleněné číše jsem kdysi připíjel římskému králi na zdraví. Musím říci, že z ní víno chutná výtečně. Nikdo z vás, pokud vím, dosud skleněnou číši nemá. Možná snad náš biskup, neboť ten neví, jak známo, co s penězi. Copak mu neodevzdáváme církevní desátky?“

Biskup Daniel se okamžitě ohradil, že z desátků nedostává zdaleka tolik, co si pro sebe nechají urození páni. Nehovořil nijak popuzeně. Chápal, že jeho král žertuje. Pro jistotu upozornil, že co se týká jeho domácnosti, on sám pije z poháru stříbrného jako každý poctivý Čech.

„Prosím, abyste přijali tyto číše jako dar. Skleněné kapky na jejich povrchu nechť vám připomínají slzy, které pro nás prolil Kristus,“ pokračoval Přemysl. Pak dal očima znamení purkrabímu, který se sehnul a vylovil z truhlice předmět zabalený v kusu plátna. Balíček položil před Konstancii.

„A pro tebe, má drahá, mám toto,“ pokračoval Přemysl. „Právě proto, že každý zámožný rytíř pije ze stříbrné číše, ty si zasloužíš něco mnohem lepšího.“

Konstancie plátno rozbalila. Uvnitř byla nádherná číše vytepávaná ze zlata. Nohu tvořily dvě sepjaté ruce a na nich bylo vyryto její a Přemyslovo jméno.

Heilwida šlehla rozmrzele pohledem po svém manželovi. Vladislav Jindřich se však usmíval, protože už dlouho neviděl svého staršího bratra v tak dobrém rozmaru. Šťastný král znamenal štěstí pro celou zem. Vladislav Jindřich se modlil, aby to štěstí vydrželo co nejdéle.

O to větší zklamání pocítil, když mu ráno na Hod boží Přemysl oznámil, že na jaře spolu vytáhnou s vojskem do německých zemí. A že trvá na tom, aby se tažení zúčastnil osobně i on.

KAPITOLA 3

Kancléře Filipa Švábského vyslechl Přemysl trpělivě, bohatě ho pohostil a obdaroval, nicméně neslíbil nic. „Je samozřejmé, že pomohu římskému králi,“ opakoval několikrát. „Ovšem rád bych o té věci nejprve jednal přímo s ním. Pokud se počasí nezmění a šumavské průsmyky nezapadnou sněhem, aby se jimi nedalo projet, navštívil bych ho hned po svátku Třech králů.“

„To už ale nebude v Řezně,“ upozornil trochu rozmrzele kancléř. „Sdělil mi, že hodlá navštívit bavorského vévodu Ludvíka. Budete muset vážit mnohem delší cestu, vznešený králi. Až do Kelheimu.“

Přemysl si povzdechl a s vážnou tváří dodal, že je to sice komplikace, ale že ji ochotně podstoupí. V duchu se však musel usmát. Kelheim ležel od Řezna jen tři hodiny pohodlné jízdy na koni proti proudu Dunaje. Kancléře však chápal. Výsledek svého jednání musel považovat za neúspěch. Jenže Přemysl měl svou představu, jak pomoci římskému králi v jeho zápase proti Otovi Brunšvickému. Ovšem cenu, kterou za svou pomoc požadoval, mu musel potvrdit Filip Švábský. Slovo kancléře nemělo pro Přemysla žádný význam. Už proto, že o podobných požadavcích kancléř rozhodovat nemohl. Přemysl navíc nemínil předem prozradit, o co hodlá hrát.

Do Kelheimu se těšil. Jeho neteř Ludmila byla totiž provdaná za bavorského vévodu a díky ní patřil Ludvík Kelheimský k nejvěrnějším Přemyslovým spojencům. O návštěvě římského krále v rodovém sídle Wittelsbachů ho informovala už před Vánoci. Přemysl ji měl rád a chtěl návštěvou Kelheimu spojit příjemné s užitečným. Mohla mu pomoci, protože byla neobyčejně chytrá. O to více se na setkání s ní těšil. Nedočkavě se přichystal na cestu a vyrazil.

I když byly tuhé mrazy, mnoho sněhu toho roku nenapadlo. Cesty byly sice pokryté ledem, ale jelo se dobře. Přemysl byl zvyklý trávit v sedle celé dny. Když o svém životě uvažoval, napadlo ho, že v sedle tráví mnohem víc času než na lůžku. Takový byl však od časů otců život rytíře. Jenže doba se měnila. Mnozí němečtí velmožové zlenivěli, a pokud chtěli s někým jednat, raději ho pozvali na svůj hrad, než aby zajeli za ním.

Tohle považoval Přemysl za neobyčejně hloupé. Nic nebylo užitečnějšího než vidět na vlastní oči, jak vypadají dvory jiných. S Přemyslem vždy jezdívalo několik rytířů, kteří se uměli vyptávat, a pokud bylo třeba, uměli dát i měšec se stříbrňáky tomu správnému člověku. Zprávy o tom, co se děje na dvorech v sousedních zemích, se vždycky hodily. Stejně však vládl Přemysl i doma. Kasteláni jeho hradů se třásli v obavách, kdy se nečekaně objeví před bránou. Každý nedostatek, který odhalil, přísně trestal.

Až do Domažlic měla výprava českého krále jasnou oblohu a svítilo slunce. Teprve když začala stoupat zalesněnými šumavskými svahy k Všerubskému průsmyku, zatáhlo se a padla mlha. Tuhle cestu měl Přemysl obzvláště rád. Jako vždy se jeho družina zastavila u Brůdku a modlitbou vzdala hold českému knížeti Břetislavovi, který zde kdysi na hlavu porazil císaře Jindřicha. Ještě teď se daly v lesích kolem zemské stezky najít vybělené kosti a zrezivělá zbroj. Jakmile však překročili šumavský hřeben a sjeli do údolí k říšské mýtnici ve Furth im Walde, nebe se zase vyjasnilo. Do Kelheimu dorazili den před Třemi králi.

Před městskými hradbami nechal Přemysl rozvinout své zástavy, převlékl se do obřadního šatu a hlavu ozdobil královskou korunou. Před jeho průvodem kráčel probošt svatovítské kapituly a v rukách nesl relikviář s ostatky svatého Václava. Pak jeli dva rytíři s českou a moravskou korouhví. Za nimi kráčeli hudebníci s píšťalami a bubínky a vyhrávali slavnostní fanfáry. Teprve pak jel sám Přemysl a za ním zbytek družiny. V jejím čele Jindřich z Hradce, který zastával úřad zemského maršálka.

Přemysl nemiloval okázalé příjezdy, jenže tentokrát to bylo nezbytné. Za římským králem se dostavil jako jeho mocný spojenec. Věděl dobře, že si většina německých rytířů potrpí na podobné divadlo. On sám byl názoru, že rozhoduje meč a nikoli brokátový oděv a pištění trubačů, ale pro své záměry byl ochotný využít vše, co mu mohlo pomoci.

Ulice města lemoval špalír obyvatel, kteří zevlovali na jeho družinu a rukou si ukazovali na jednotlivé rytíře. Ve tvářích většiny četl nejen uznání, ale také záblesk strachu. To ho mimořádně potěšilo. Českých vojáků se v německých zemích báli už od časů jeho slavného praděda krále Vratislava.

Na nádvoří před palácem ho osobně uvítal bavorský vévoda Ludvík. Po jeho pravici stála manželka Ludmila a uličnicky na Přemysla mrkla. I když trochu přibrala, měla za sebou už několik porodů, byla to stále krásná žena. Vedle vévodského páru stál s korouhví římského krále v ruce herold a spolu s ním říšský kancléř. Odmítl totiž cestovat spolu s Přemyslovou družinou a pospíchal, aby Filipa Švábského zpravil co nejdříve o svém jednání. Do Kelheimu dorazil včera.

Hned v průběhu hostiny, kterou uspořádal bavorský vévoda na počest českého krále, si Filip Švábský odvedl Přemysla stranou. Usadili se spolu na lavici u krbu, v němž praskala buková polena, a bylo tu nádherně teplo. Soukromý rozhovor před zítřejším oficiálním slyšením považovali oba za nezbytný.

„Nuže?“ optal se bez jakéhokoli formálního úvodu Filip Švábský a upřeně se zadíval do Přemyslovy tváře. Mnohokrát už spolu jednali důvěrně. Znali se a bylo zbytečné cokoli předstírat.

„Nemíním podporovat Otu Brunšvického,“ oznámil klidně Přemysl. „Slíbil jsem zachovat věrnost vám, vznešený králi, a protože jsem rytíř, svůj slib dodržím.“

„To samozřejmě předpokládáme,“ přikývl Filip Švábský. „Nicméně se domníváme, že to je málo. Svou věrnost bys nám měl prokázat mnohem konkrétněji.“

„Když jsem trval na setkání s vámi, měl jsem na mysli přesně toto.“

„Náš majestát to tak pochopil,“ souhlasil důstojně Filip Švábský a pozorně si českého krále měřil. Zkoušeli se jako dva rytíři na začátku turnajového klání, aby našli slabinu svého soupeře, než zaútočí doopravdy. Jenže římský král nebyl trpělivý jako jeho otec císař Barbarossa. Ten si ve slovních soubojích liboval. Filip Švábský poposedl a nepatrně se zamračil.

Přemysl se opět ujal slova: „Vznešený římský králi, jsem stejně jako celá říše názoru, že je třeba konečně srazit na kolena hanebného vzdorocísaře Otu. Na rozdíl od mnoha jiných říšských knížat jsem ochotný to nejen halasně pronášet na sněmech a hostinách, ale za určitých podmínek mohu pro to i něco udělat. Mé vojenské síly nejsou malé. Možná větší, než by se mohli mnozí domnívat. Čeští vojáci patří mezi nejlepší v křesťanském světě.“

„Je již skoro noc,“ zabručel Filip Švábský. Tenhle trik ho naučila jeho manželka Irena. „Jsme za celý den unaveni všemi těmi řečmi, které musíme poslouchat. Hovořil jsi sice pěkně, ale příliš složitě. Zkus nám svou nabídku formulovat srozumitelněji. Kolik vojáků nám poskytneš?“

„Zatím jsem žádnou nabídku nepředložil,“ zavrtěl Přemysl překvapeně hlavou. „Jen nahlas uvažuji, jak bych mohl vaší věci prospět.“

Na tohle už neměl Filip Švábský trpělivost. Vstal a chladně oznámil, že v tom případě budou pokračovat později, až bude českému králi jasné, jak velký oddíl vyšle. Nazlobeně se vrátil ke stolu, odkud je nenápadně pozorovali členové dvora. Z výrazu jeho tváře pochopili, že se s Přemyslem nedohodl. Už delší dobu kolovaly mezi zasvěcenými dohady, že český král upadl v nemilost, neboť hanebně porušil slib, a popudil tak vlivného míšeňského markraběte.

Přemysl zůstal sedět u krbu a tvářil se neobyčejně spokojeně. Ohříval se a pozoroval dění v sále. Ve dveřích se objevilo několik hudebníků a za nimi kráčely čtyři mladinké tanečnice. Na sobě měly krátké tuniky bez rukávů, podkasané v pase a ovázané červenými stuhami. Sotva se ozvaly tóny píšťal a bubínků, chopily se za ruce a začaly tančit rychlý kolový tanec. Rytíři u stolu přestali hovořit a všichni je potěšeně sledovali.

„Aby ti nevypadly tvé vznešené královské oči,“ uslyšel za sebou Přemysl příjemný ženský hlas. Ani se nemusel otáčet, Ludmilu poznal hned. Odsunul se, aby jí na lavici uvolnil místo.

„Pokud by mi mé královské oči někdy vypadly okouzlením, pak při pohledu na tebe,“ opáčil dvorně a nepatrně se uklonil.

„Že umíš přehánět, to jsem věděla vždycky, ale že jsi tak velký lhář, to jsem netušila,“ usmívala se polichoceně. „Věřil bys tomu, že už mám vnuka? Ale nebudeme ztrácet čas hloupostmi. Proč jsi přijel za Filipem?“

„Je to složité. Neměli bychom to probrat později?“

„Času máme spoustu. Ty holky mají nařízeno, že musí tančit, dokud nevstanu a neopustím tě. A pokud by se náhodou začali rytíři nudit a hrozilo by, že nás začnou sledovat, vědí, co mají svléknout, abychom měli klid. Tak mluv!“

„Porazím Otu Brunšvického. Osobně se vypravím do říše. Za to chci, aby římský král uznal Konstancii a mého syna Václava.“

„Nechceš toho málo, můj milý. Jenže něco takového by měl udělat spíše papež, nemyslíš?“

„Zkoušel jsem to už několikrát. Dokonce jsem před třemi lety přešel do tábora Oty Brunšvického, ale kurie si nakonec vždycky našla záminku, proč mému přání nevyhověla. Rozhodl jsem se, že je konec s diplomacií. Až padne Ota Brunšvický, bude muset papež Inocenc jednat se Štaufem. A bude muset vzít na vědomí i mé požadavky.“

„Hodně riskuješ!“

„A mám jinou možnost?“

„Vždycky jsi byl odvážný,“ usmála se obdivně a pohladila ho po hřbetě ruky. Dlaň měla horkou a vláčnou. „Jak si uznání Konstancie a Václava od Štaufa představuješ?“

„Velice jednoduše, má milá,“ pokračoval Přemysl. Ztišil hlas a naklonil se k ní. „Václav se zasnoubí s některou z dcer Filipa Švábského. A až vyroste, vezme si ji za manželku. Pokud dá římský král mému synovi za manželku svou dceru, je to stejné, jako by oznámil celému křesťanskému světu, že ho uznává za mého legitimního potomka. Přece by nedal svou dceru bastardovi! A má to ještě jednu výhodu. Filip Švábský bude muset nabídnout své dceři věno. Já mu zatím dlužím pokutu za to, že jsem loni opustil tábor jeho spojenců. On ví moc dobře, že to stříbro ze mne bude dostávat hodně obtížně, a nejspíše ho nedostane vůbec. Takhle se můžeme dohodnout. O můj dluh sníží věno své dcery. Spokojeni budeme oba.“

„Tys měl být římským králem, ne on,“ vyhrkla obdivně Ludmila. Na okamžik se zamyslela. „Filipa Švábského jistě přesvědčíš tím, že porazíš vzdorocísaře Otu. Vyhráno však mít nebudeš. O tom, koho si jeho dcery vezmou, nerozhoduje ani tak on, ale manželka Irena. Narodila se jako byzantská princezna a je toho mnoho, v čem jí Filip musí ustupovat.“ Rozmarně na Přemysla mrkla a dodala: „Asi jako můj manžel, bavorský vévoda Ludvík, když si něco usmyslím já. Pokud ti mohu poradit, promluv si nejdřív s královnou Irenou.“

„Je tu vůbec? Nepamatuji se, že bych ji dneska zahlédl.“

„Odpočívá. Půjčila jsem jí svou ložnici. Trochu hůře snáší naše ženské obtíže. Zítra už na tom bude jistě lépe. Zařídím, aby sis s ní mohl promluvit mezi čtyřma očima. Myslím, že máš naději uspět. Miluje lichotky, urostlé rytíře a zlaté šperky. Lichotit umíš, rytíř jsi, jak má být, jen si nejsem jistá, jak jsi na tom s rozdáváním šperků. Třeba mně jsi dosud žádný nevěnoval. I když se o tvé zájmy starám lépe než o manželovy.“

„Kdy dostaneš rozum?“ smál se a rukou pokynul svému panošovi. Ludmilu zastavil, protože chtěla vstát a odejít.

„Počkej ještě chvíli. Jsem zvědavý, co všechno si ty tvé tanečnice svléknou, pokud zůstaneš sedět, a kromě toho jsem ti malou drobnost přivezl, abys mne nepomluvila.“

Přemyslův panoš byl zpátky skoro hned. Na lavici vedle svého pána položil malou okovanou truhličku. Přemysl ji podal Ludmile.

„To je opravdu pro mne?“ zvážněla.

„Při večeři na den Narození Páně jsem podaroval celou svou rodinu. Ty do ní přece patříš také.“

Ludmila otevřela truhličku a vyňala z ní skvostný zlatý pohár. Stejný dostala Konstancie. Na tomto však bylo vyryto její jméno. Ludmila číst uměla a oči jí zjihly dojetím. Opatrně se rozhlédla. Všichni rytíři u stolu sledovali tanečnice, které právě odkládaly haleny. Předklonila se a Přemysla políbila. Nijak zdrženlivě. Nikdy nedělala nic polovičatě.

Následujícího dne hned po snídani Ludmila odvedla Přemysla do svých komnat. Manželka římského krále Irena seděla v křesle a byla pobledlá. Na sobě měla prosté splývavé šaty z rudého sukna. Na stolku vedle ní stála miska s ovocem.

Přemysl došel ke křeslu, poklekl a políbil lem jejího rukávu. Kdosi mu vyprávěl, že takhle nedůstojně se chovají byzantští muži k ženám. Podle názoru onoho rytíře nebylo divu, že Byzantinci ztratili schopnost válčit. Zázrak prý je, že vůbec ještě mohou plodit potomky.

Irena se na Přemysla překvapeně zadívala a na rtech se jí mihl úsměv. Ráda vzpomínala na časy svého mládí. Život v německých zemích jí připadal, jako by ji vyhnali mezi barbary.

„I když víme, kdo jsi, a mnohokrát jsme se potkali, neměli jsme dosud potěšení promluvit si s tebou,“ řekla a povzbudivě se usmála. „Čemu vděčíme za to potěšení?“

„Jste nejen krásná, ale je o vás známo, že jste i mimořádně chytrá,“ řekl Přemysl uctivě. „Nebudu vám proto vykládat pošetilosti, které se snad už ani k mému věku nehodí. Přeskočme lichotky, které si jistě zasloužíte, a hovořme věcně. Přišel jsem požádat o pomoc.“

„Tos to vzal hodně rychle,“ zasmála se rozmarně. „Co můžeme udělat pro českého krále?“

Přemysl jí poctivě pověděl o své lásce k uherské princezně Konstancii, o své roztržce s Adlétou i o tom, že zapudil hanebného syna Vratislava. A že mu Bůh dal v létě syna Václava, který by se měl po jeho smrti ujmout českého královského trůnu.

Poslouchala pozorně. O milostné aféře českého krále se mluvilo na panovnických dvorech celého křesťanského světa. Proto ji nesmírně zaujalo, jak o celé věci vypráví on. Z jeho hlasu vycítila vášeň i lásku. Hlavou se jí dokonce mihla hříšná myšlenka, že Konstancii závidí. Ona sama se vdávala z rozumu.

Když Přemysl skončil, začala se ho vyptávat. Nebyla k zastavení. Kdy se jí poštěstilo hovořit s nějakým mužem o věci tak zajímavé? Teprve když uspokojila svou zvědavost, změnila téma. Poděkovala mu za příjemný rozhovor a optala se, jak by mu vlastně mohla být prospěšná.

„Já bych mohl být prospěšný vám. Porazím na hlavu Otu Brunšvického,“ odpověděl Přemysl prostě. V jeho hlase nebyl ani stín z plané vychloubačnosti většiny německých velmožů. „Místo věnce pro vítěze prosím o ruku některé z vašich dcer pro syna Václava.“

„Máme čtyři dcery. Nejstarší Beatrix jsme zasnoubili falckraběti Otovi z Wittelsbachu. Ostatní jsou ještě příliš malé a nezadané,“ odpověděla opatrně. „Tvé nabídky si samozřejmě velice vážíme.“

„Jsem vám vděčný, vznešená královno.“

„Nic jsem ti neslíbila,“ vyhrkla překotně.

„Už na začátku jsem řekl, že vím o vaší moudrosti. Nečekám odpověď hned. Jsem však vděčný již za ten prostý fakt, že jste mne tak laskavě a trpělivě vyslechla.“ Sáhl do váčku a vytáhl zlatý řetízek, na kterém byla zavěšena obrovská perla. Nebyla však obyčejná, nýbrž modrá. Šperk zvedl oběma rukama nad hlavu a počkal, až si ho královna Irena vezme.

„Přijměte ho prosím jako projev mého obdivu k vám,“ řekl a vstal.

„Ta perla je nádherná! Nevím, jak vyjádřit svůj dík,“ opáčila překvapeně. Přestala hovořit jako římská královna. Mluvila teď dychtivě jako každá žena, když je něčím okouzlena.

„Přemýšlejte o mém přání. A mějte prosím na paměti, že mohu porazit Otu Brunšvického.“

„Tohle jsem slyšela už mnohokrát. Aniž bych tě chtěla urazit, musím dodat, že to říkali i velice mocní muži.“

„Žádný z nich ale nebyl český král, vznešená královno,“ opáčil lehkým tónem Přemysl. Uklonil se a odešel. Irena ještě dlouho hleděla na dveře, měla stažené obočí a usilovně přemýšlela.

Během oběda navrhla svému manželovi, aby dal českému králi možnost ukázat, zda je opravdu tak silný, jak se tváří. A pokud by to byla pravda, pak by jistě nebylo marné zavázat si ho co nejpevněji rodinnými pouty jako spojence.

„Tobě se to řekne,“ mračil se Filip Švábský. „Pokud mu vyhovím, ztratím míšeňského markraběte Dětřicha.“

„Dokáže Dětřich porazit Otu Brunšvického?“ optala se Irena věcně.

Římský král cosi nedůtklivě zabručel a až do konce oběda mlčel.

KAPITOLA 4

Ihned po návratu do Prahy vyhledal Přemysla jeho nový kancléř Ondřej. Tvářil se ustaraně.

„Můj vznešený králi, nepřináším dobré zprávy. V papežské kurii mám dobrého přítele ještě z let mládí. Je písařem a důvěrně mi sdělil, že se na Svatého otce obrátil míšeňský biskup Dietrich. Obžaloval vás z bigamie a smilstva. Papež Inocenc nařídil, abyste se neprodleně dostavil do Říma a přednesl mu svou obhajobu. Vím to zatím jen jako důvěrnou informaci, ale na cestě do Prahy je určitě oficiální posel.“

„Já bych se měl zpovídat papežovi?“ ušklíbl se ironicky Přemysl. „Až sem dorazí papežský nuncius, ať ho přijme biskup Daniel. Papežovi ať vzkáže, že jsem zaneprázdněn přípravami vojenského tažení proti Otovi Brunšvickému, a nemám čas.“

„Ale Ota je chráněnec papežské kurie.“

„Jistě, jenže já stojím na straně Štaufů. Pokud by chtěl papež, abych pomáhal jeho chráněnci, pak bych očekával, že bude souhlasit s anulací sňatku s Adlétou. Pokud mne chce kárat jako malého kluka, je to pro papežskou kurii špatná cesta. Jsem český král, to si musí uvědomit.“

„Odpusťte, můj pane, ale tu věc vidíte špatně,“ oponoval kancléř Ondřej nedůtklivě. „Papežský stolec se neřídí zájmy panovníků. Jde o zákony boží a nikoli lidské.“

Přemysl se na svého kancléře překvapeně zadíval. Tohle by si pražský biskup Daniel říci netroufl. Ondřej byl zvláštní muž. Byl obratný a při jednání s uherským králem se neobyčejně osvědčil, ale měl zjevně slabost pro římskou kurii.

„Tak dobrá,“ přikývl Přemysl smířlivě. „Tuhle záležitost pusť z hlavy. Odjedeš do Krakova. Nějací Poláci už dvakrát napadli vesnice kolem Rýmařova. Můj bratr, moravský markrabě, tam povolal německé horníky a chce těžit stříbro a snad i zlato. Nestrpím, aby se tam Poláci roztahovali. Upozorníš také polského krále, že dosud nezaplatil tribut pacis. Ať okamžitě zjedná nápravu.“

„A pokud nezjedná?“

„Zkus ho zastrašit. Pokud však neustoupí, v letošním roce nebudu mít čas ho potrestat. Nicméně napřesrok mu to spočítám i s úroky. Můžeš jít.“

Jakmile kancléř odešel, zavolal si Přemysl notáře Benedikta. Navzdory prvnímu nepříznivému dojmu se i tenhle prelát osvědčil. Byl trpělivý a poslušný. Vyslechl si, jak se má vůči papežovu nunciovi chovat, bez odmlouvání souhlasil a slíbil, že vše zařídí. Pak ještě Přemysl udělil souhlas se sňatkem svého stolníka Hrděbora a spěchal na Staré Město pražské za Konstancií.

Nevěděl jistě, zda se těší víc na ni nebo na maličkého Václava. Jindy se na Kamenném mostě na chvíli zastavil a vzpomínkou složil hold své matce Juditě, ale dneska tuhle tradici porušil. Hnal koně, co to jen šlo.

„Vyhnala jsem kojnou,“ vykládala starostlivě Konstancie. „Náš syn neustále pláče a často zvrací. Její mléko mu nedělalo dobře. Sehnala jsem jinou. Jmenuje se Nětka. Trochu se to zlepšilo, chvála bohu. Teď Václav spí. Neměl bys ho budit.“

„Jenom k němu nahlédnu,“ smlouval Přemysl.

„Jak vrznou dveře, probudí se. Nech to na později. To neříkám proto, že jsem se na tebe tak strašně moc těšila. Je to pravda. Pojď,“ řekla a odváděla ho do své ložnice.

Přemysl ji překvapeně poslouchal. Jindy bývala bezstarostná a myslela téměř jen na jejich lásku. Ještě loni by mu žertovně zahrozila a optala se, zda jsou bavorské panny hezčí než ona. Uvědomil si, jak se mění. To už nebyla ta rozmazlená uherská princezna. Konstancie byla mimořádná žena, a už proto se jí nemínil vzdát.

Den po svátku svatého Řehoře vyrazil Přemysl s mohutným vojskem z Prahy. Pod jeho korouhví byly i oddíly moravské, vedené bratrem Vladislavem Jindřichem, a rovněž početná skupina uherských rytířů. Většina vojska Filipa Švábského se měla sejít v Kostnici a zbytek v Norimberku. Bylo dohodnuto, že na konci března se všichni spojí na Rýnu před hradbami arcibiskupského města Kolína.

V Laufu se čeští rytíři dozvěděli, že o den dříve tudy prošlo vojsko míšeňského markraběte. Nebylo početné a v jeho čele nestál markrabě Dětřich. S Míšeňskými se setkali až v Norimberku. Velel jim Armin, vzdálený příbuzný Wettinů. To Přemysla velice potěšilo, protože spolu dobře vycházeli. Kdysi společně bránili Pirnu proti nájezdům českého knížete. Tehdy byl Armin služebníkem Dětřichova staršího bratra Albrechta a sloužil mu až do jeho smrti. Pak ho Přemysl ztratil z očí. Objali se a večer se spolu opili.

Když už měl Armin hodně upito, přiznal, že dostal od svého pána příkaz sledovat Přemysla. Pokud by řekl cokoli křivého proti Adlétě nebo Dětřichovi, měl si to zapamatovat, aby mohl později proti českému králi svědčit, až míšeňský markrabě vznese novou žalobu. „Jsem ale rytíř,“ škytl Armin. „Nejsem krysa donašeč. Můžeš se spolehnout, má ústa budou jako na klíč.“ Znovu se napil a dodal: „A navíc jsem se tak ožral, že si stejně nic nepamatuju.“ Vstal, poplácal přátelsky Přemysla po ramenou a odpotácel se. I Přemyslovi se točila hlava a šel si rychle lehnout.

Před Norimberk dorazily o den později houfce durynského lantkraběte a večer oddíly mladého braniborského markraběte Oty z rodu Askánců. Dohromady s Míšeňskými jich nebylo zdaleka tolik, kolik přivedl pod svou korouhví Přemysl. Aniž by o tom s ostatními rytíři jednal, ujal se český král velení. Byl mezi nimi jediný panovník. Všichni ostatní byli jen služebníci svých pánů, kteří však zůstali doma. Tažení proti Otovi Brunšvickému mnohé německé velmože už zmáhala, protože se konala příliš často a přinášela jen mizivou kořist. I přes své výsadní postavení však Přemysl trval na tom, aby byly v čele vojska neseny korouhve všech významných rytířů společně. Měl ještě v živé paměti, jak se právě kvůli tomu pohádal rakouský vévoda s anglickým králem ve Svaté zemi, a jak kvůli téhle malichernosti křižáci prohráli. Přemysl byl odhodlaný udělat pro vítězství vše.

Za Würzburgem došlo k první veliké hádce. Wertlin, zamračený rytíř, který velel braniborským oddílům, navrhl, aby odbočili na jih k Tauberbischofsheimu. Město nedávno přišlo o opevnění, neboť ho strhla povodeň. Přitom je ve městě několik velice zámožných rodin. Většinu zná, protože obchodují s jeho pánem. Tohle město patří jednomu z věrných stoupenců Oty Brunšvického. Je proto logické, že by ho měli vydrancovat. Kořisti bude dost pro všechny.

Přemysl se postavil ostře proti. Jejich cílem je zničit vojsko Oty Brunšvického. Zásob měli dost, a bylo proto zbytečné ztrácet čas drancováním bezvýznamného města. Nedaleko něho stál navíc v Laudě pevný hrad. Jednou v něm Přemysl přenocoval a věděl, jak početná posádka tam bývá. Mohly by nastat komplikace, a ty si nemohli dovolit.

Wertlin však odmítl vzdát se svého plánu. Českého krále označil za zbabělce a ještě večer jeho oddíly opustily tábor. Posměšně křičel na rytíře, kteří zůstali, že se setkají u Rýna. On však bude mít na rozdíl od nich pytle stříbra. To bylo naposledy, co ho viděli. Nedaleko Laudy padl braniborský oddíl do léčky a ti, kteří nebyli zabiti, byli zajati a uvězněni ve sklepení hradu.

Ke Kolínu nad Rýnem dorazil Přemysl mezi posledními. Pro Filipa Švábského bylo velikou výhrou, že se v loňském roce přiklonil na jeho stranu kolínský arcibiskup. Díky tomu mělo štaufské vojsko otevřenou cestu k mostu přes Rýn. Ten představoval nejrychlejší a nejsnadnější způsob, jak se přes širokou řeku dostat. Další možností byl brod, který ležel dva dny cesty proti proudu Rýna. Ten musela použít vojska Oty Brunšvického. Štaufské oddíly měly za sebou už první válečné střetnutí. Švábští rytíři zahnali celkem snadno brunšvické na útěk.

Kolín byl největším německým městem. Od dob císaře Karla Velikého tudy vedla nejvýznamnější obchodní cesta v říši. Když české vojsko dorazilo na břeh řeky, většina rytířů zůstala stát v němém obdivu. Kolín byl nesrovnatelně větší než Praha. Zatímco Praha byla obehnaná hliněnými valy zpevněnými dřevěnými sruby a palisádou, kolem Kolína se táhl pás kamenných hradeb s desítkami věží a řadou pevných bran. Přístup na most přes Rýn v Deutzu chránila předsunutá pevnost. Byla rovněž kamenná a dobýt ji se zdálo téměř nemožné.

Kolínský arcibiskup byl opatrný muž. O českých rytířích se vědělo, kolik měst v německých zemích již vydrancovali. Proto nedovolil vstoupit do města všem najednou. Čeští ozbrojenci se rozdělili na oddíly a ty s kopími v rukách výhrůžně obrácenými proti nim doprovázeli arcibiskupští ozbrojenci. Vedli je přes most do města, kolem velkolepého dómu přes rynek až k bráně zvané Hahnetor. Teprve když jeden oddíl vyšel bránou ven z města na pláň před hradbami, mohl do opevnění v Deutzu a na most vstoupit další český oddíl. Trvalo to až do večera, než se celé Přemyslovo vojsko dostalo přes řeku a služebníci rytířů mohli začít budovat tábor.

Římský král přijal českého ihned. Svůj tábor měl před bránou Eigelsteintor. Uprostřed tábora navršili jeho vojáci nevysoký pahorek z hlíny, aby rudý stan římského krále čněl nad ostatními. Před vchodem byly do země zaraženy standardy rytířů, kteří ho doprovázeli. Byli tu i pověstní císařští orli, i když na ně zatím Filip Švábský neměl nárok, protože dosud nevykonal římskou jízdu a papež neozdobil jeho hlavu císařskou korunou. Byl stále jen voleným římským králem. A to ještě králem, jehož podporovala pouze část kurfiřtů.

„Nejsme si jistí, zda nepřicházíš se svými rytíři pozdě,“ uvítal Přemysla. Hovořil vzletně a bylo zřejmé, že toho dne vypil už hodně vína. Slavil další vítězství. „Ráno se Ota Brunšvický pokusil zaútočit na oddíly bavorského vévody. Ludvík Kelheimský je odrazil. Vzdorocísaře stíhají samé neúspěchy.“

„To je dobře,“ přikývl Přemysl. „Jak veliké ztráty utrpěl?“

„Stihl se včas stáhnout, ale každá porážka ho oslabuje. Jeho rytíři zmalomyslní. Ztěžkne jim ruka. A mnozí ho prostě opustí,“ vypočítával Filip Švábský výhody své převahy.

„Kde je teď vojsko Oty Brunšvického?“

„Jak jsem řekl, ustoupilo,“ mávl Filip Švábský bezstarostně rukou. „Ráno Ota prohrál, ustoupil a někde se ukryl. Několik dní bude klid, než znovu sešikuje své oddíly. Zítra pošlu pár rytířů, aby projeli okolí a zjistili, kam zalezl.“

Přemysl neříkal nic. Tohle zažil už mnohokrát. Bylo neuvěřitelné, jak často ve válce rytíři opakovali stejné chyby. A zvláště Štaufové. Jako by měli v krvi vrozenou přezíravost ke svým nepřátelům. Tahle nectnost je stála už hodně. A jejich spojence ještě víc. Přemysl nebyl útlocitný. Prolévání krve patřilo k válečnému řemeslu. Smysl však mělo podle jeho přesvědčení jen tehdy, pokud mohlo přinést vítězství.

„Přes vaše obdivuhodné úspěchy ve válce svůj slib splním,“ prohlásil Přemysl, když mu panoš římského krále podal číši s vínem a on Filipovi Švábskému připil. „Mám tu téměř tisíc rytířů na koních a stejně tolik pěších.“

„Tolik?“ podivil se římský král. Pohlédl uznale na českého krále a pak ho v milosti propustil.

Přemysl vyskočil před jeho stanem na koně a cválal po rozlehlé pláni podél kolínských hradeb ke svému táboru. Přitom pečlivě studoval okolní krajinu. Po pravé ruce měl Rýn, po levici rovinu, která mizela v dálce v zamlženém obzoru. O kus dál se Rýn zařezával do širokého, ale mělkého údolí, jehož svahy pokrývaly vinice. V krajině byla rozesetá spousta vesnic, řídké lesíky a dobře obdělávaná pole. Pro rozvinutí jízdy ideální terén.

Pokud by se k nim chtěl nepřítel nepozorovaně přiblížit, nejspíše by se mu to nepovedlo. Naději mohl mít jen v noci. Nebylo by to sice rytířské, v noci se za časů otců boje nevedly, jenže válka v říši se už celá desetiletí neodvíjela podle rytířské regule. Otec bojoval proti svým synům, zabíjeli se strýcové a bratranci, rytíř byl ochotný zradit svého příbuzného, spojence či druha z mládí. Moc uměla očarovat duši. Tohle Přemysl věděl až příliš dobře. I on toužil po moci, ale v posledních letech přidal k téhle touze ještě jedno přání, zdánlivě mnohem skromnější. Toužil, aby vládu předal synovi své krve.

Jakmile dorazil do českého tábora, svolal přední velmože. „Dneska v noci si všichni rytíři nechají osedlané koně. Jejich panošové nepůjdou spát. A rytíři, pokud si budou chtít odpočinout, nesundají prošívanice ani drátěné košile. A meče ať mají po ruce.“

„Mohu se optat, co se chystá?“ podivil se Jindřich z Hradce. Zastával úřad zemského maršálka a už si zvykl, že jeho král mívá někdy podivné nápady. Jenže často se ukázalo, že to jsou nápady mimořádně užitečné.

„Možná budeme už v noci bojovat,“ odpověděl neurčitě Přemysl.

V českém vojsku vládla tuhá kázeň. I když mezi sebou rytíři reptali, nenašel se jediný, který by neposlechl.

Záhy po půlnoci se ze tmy vynořila jízda Oty Brunšvického. Vedle koně každého rytíře běžel jeho služebník s hořící loučí, aby pán viděl na cestu. Nepřátelé byli v plné zbroji a sešikovaní. Hned, jak dal trubač rohem signál, zaútočili. V táborech před kolínskými hradbami propukl zmatek. Ve městě se ozval zvon, který bil na poplach.

Tmou se ozývalo dunění kopyt a proti provizorním ohradám vojenských ležení se řítili rytíři Oty Brunšvického s kopími v rukách, sešikovaní do ukázněných řad. Jako první jim stál v cestě tábor lichtenštejnského hraběte. Několik ozbrojenců vyběhlo ze stanů s meči v rukách, ale cválající jízda je smetla, jako by se ležením přehnala povodeň. Za sebou zanechala jen krvavou spoušť. Aniž by rytíři Oty Brunšvického zvolnili, hnali se k táboru, v němž byl stan Filipa Švábského. I tam vládl nepopsatelný zmatek.

Pak se znovu ozval hlas rohů. Nebyl však brunšvický. Ze tmy se vynořily české oddíly. Rytíři byli ukázněně sešikovaní, v jejich čele cválal Přemysl a za ním jeho herold se zástavou. Jako klín se vtěsnali mezi tábor římského krále a útočníky. Druhý oddíl Čechů spolu s uherskými rytíři vpadl útočníkům do zad. I když se o Otovi Brunšvickém tvrdilo, že je sice odvážný, ale v myšlení těžkopádný, tentokrát projevil mimořádnou rozvahu. Jeho trubač zatroubil signál k ústupu a celé vojsko spořádaně uhnulo vpravo a zamířilo do tmy, pryč od kolínských hradeb.

Ve chvíli, kdy byli němečtí rytíři konečně přichystaní k boji, české oddíly se už ve spořádaném šiku vracely do svého ležení. Tábor Filipa Švábského byl zachráněn.

KAPITOLA 5

Asi tři týdny trvaly drobné šarvátky, které mezi sebou vedli rytíři obou stran. Jednoho dne se do českého ležení přihnal na zpěněném koni posel z Prahy.

„Vznešený králi,“ uklonil se před Přemyslem, „přináším špatné zprávy. Papež Inocenc na vás uvalil klatbu.“

„Co se dá dělat,“ rozhodil Přemysl rozmrzele rukama. „Okamžitě se vrať domů. Odneseš vzkaz. Pražskému biskupu Danielovi zakazuji odeslat do Říma vybrané desátky. Můj kancléř odjede okamžitě do papežské kurie a tam vznese jménem celé české diecéze stížnost, že na České království byla uvalena klatba neprávem a jen na základě hanebných pomluv. Vezme s sebou truhlici stříbra a podplatí příslušné kardinály. Žádný domácí prelát nesmí interdikt vyhlásit veřejně. Kdo by to ve svém kostele udělal, ať ho biskup okamžitě zbaví prebendy. Vyměň koně a ještě odpoledne se vrať do Prahy!“

„Potíže, můj pane?“ optal se starostlivě mladý Častolov, když českého krále potkal v táboře. Byl synem Přemyslova druha z mládí Smila, a když byl ještě dítě, Přemysl ho často houpal na klíně. Mohl si proto dovolit oslovit ho.

„Nic, co by mne v tuhle chvíli trápilo,“ zavrtěl český král klidně hlavou. Věděl, že se zpráva o interdiktu už po táboře rozletěla. „Pokud porazíme Otu Brunšvického, vyřeší se to samo a rychle. Vyřiď rytířům, že máme osud ve svých rukách. Bůh je s námi, neboť to, co udělal papež, není rozhodnutí boží, ale nadutých římských prelátů. Všichni křesťané v mém království se modlí za vítězství našich mečů.“

Častolov se zdvořile uklonil, ale v jeho tváři se mihla spokojenost. Král byl klidný a to bylo dobré znamení. Přemysl však ve skutečnosti tak klidný nebyl. Jenže pouze špatný panovník se svěřoval poddaným se svými starostmi. Rytíři měli v povaze poslouchat toho, kdo byl silnější a vítězil. Tak musel Přemysl na své rytíře působit.

Nechal si osedlat koně a vyrazil za Filipem Švábským. Tvářil se zkroušeně, když před něho předstoupil a oznámil mu tu neblahou novinu.

„Protože na mne papež uvalil klatbu,“ pokračoval lítostivě, „jsem ochoten okamžitě opustit vaše ležení a vrátit se do Prahy i se svými rytíři, abych na vás nepřivolával hněv boží.“

„Byl jsem v klatbě toho nehodného papeže tři roky,“ zasmál se Filip Švábský. „A na žádného z mých služebníků nedopadl hněv boží. Podle výkladu mých právníků nemá papež právo uvalit klatbu na nikoho, kdo slouží římskému králi. Samozřejmě s výjimkou duchovních. Nad ostatním lidem, urozeným i neurozeným, mám právo vyhlásit říšský acht pouze já. Na večerní mši nechám oznámit, že nařizuji, aby nikdo rozhodnutí papeže nerespektoval. Spokojen?“

Přemysl se uklonil a políbil prsten na ruce římského krále. Věděl dobře, že jde jen o odklad. Filip Švábský potřeboval meče jeho rytířů. Až na podzim vojenské tažení proti Otovi Brunšvickému skončí, bude výklad jeho právníků nepochybně jiný. To však bylo ještě daleko.

K bitvě došlo u Sindorfu. Trvala jen necelou hodinu. Řady rytířů se srazily, ale protože císařův maršálek Jindřich z Kaldenu zranil Otu Brunšvického, obrátil vzdorocísař vojsko a začal ustupovat. Nebyl to však panický útěk. Ota byl zřejmě na podobnou možnost připravený. Jeho oddíly se stáhly k zemské silnici do Cách a po ní spořádaně ustupovaly. Ota Brunšvický si zvolil lesnatý kopcovitý terén s nepřehlednými údolími, v nichž se cítil bezpečně. Štaufské vojsko ho nemohlo pronásledovat v rozvinutém šiku a navíc si neustále muselo dávat pozor, aby nepadlo do léčky.

„Už zase utekl,“ rozčiloval se Filip Švábský. I on chápal, že tohle není žádné vítězství. Léto vrcholilo a válka s protivníkem zůstávala bez vítěze. Spíše se zdálo, že Ota Brunšvický získává opatrným manévrováním převahu. On totiž peníze měl a anglický král mu údajně poslal další truhlice stříbra, zatímco ty Filipovy byly prázdné. Zásobování jeho vojska potravinami vázlo. Několik rytířů i se svými družinami opustilo štaufské ležení a další se k tomu chystali, protože tahle válka byla podle nich naprosto jalová. Nepřinášela slávu ani kořist, neboť římský král přísně zakázal plenit na území svého spojence kolínského arcibiskupa. A Ota Brunšvický byl jako zajíc.

„Musíme vzdorokrále Otu pronásledovat,“ radila část velitelů.

„Lepší by bylo vrátit se do ležení před Kolínem. Ota se vrátí a vybojujeme bitvu tam,“ navrhovali jiní.

Nakonec převládaly hlasy velitelů, kteří radili nepřítele pronásledovat. Někteří z nich bojovali dokonce už pod korouhví císaře Barbarossy a věděli, jak nebezpečné je čekat a váhat.

„Seřadíme oddíly do pochodové formace. Nikdo neodloží zbroj!“

„Musíme mu být neustále v patách. Nesmíme mu dopřát oddech.“

„Ale na druhou stranu se za ním nesmíme hnát bezhlavě. Stačí, pokud budeme udržovat dvouhodinový odstup.“

„Jednou se bude muset zastavit. A pak s ním zkřížíme meče!“

Jakmile porada u Filipa Švábského skončila, vojsko vyrazilo k pochodu. Bylo parné léto a rytíři si s přilbami na hlavách, v prošívanicích a drátěných košilích připadali, jako by táhli pouští proti nevěřícím do Svaté země. Ti starší vyprávěli historky, co na křížových válkách zažili a jak na vlastní oči viděli rytíře, kteří ve vedru ztratili rozum.

Vojsko Oty Brunšvického nespěchalo. Krajinu od Rýna do Cách většina jeho rytířů dobře znala. Mnozí měli v okolí své hrady. Tohle území ovládali především stoupenci welfského tábora. Během ústupu nechal Ota Brunšvický pálit ve vesnicích stodoly a sýpky, aby pronásledovatelé nenalezli nic k jídlu. Tím se postup oddílů Filipa Švábského ještě více zdržoval. Města a hrady podél říšské silnice byly dobře opevněné a žádné neotevřelo štaufskému vojsku brány. Útočit na ně byla jen ztráta času. Jedině Cáchy poskytly Filipovi Švábskému několik povozů s chlebem, masem a vínem. Do města však vojáci vstoupit nesměli.

Štaufští rytíři museli každý den křižovat se svými družinami širokým okolím, aby si opatřili trochu jídla. Někteří se v touze po kořisti vzdálili víc, než bylo bezpečné. Mnozí to zaplatili životem, neboť padli do pasti stoupenců Oty Brunšvického. České vojsko na tom bylo lépe. Přemysl před odjezdem z Kolína stačil nakoupit chléb, sýr, nakládané zelí a sudy s pivem. Ani Češi však nevystačili jen s tím, co vezli s sebou.

Po devíti dnech dorazilo štaufské vojsko k širokému toku řeky Mázy. Bylo stále několik hodin cesty za Otou Brunšvickým. Někteří rytíři ho chtěli dohnat, aby si vynutili rozhodující střetnutí. V kopcovité a lesnaté krajině to dříve nemělo smysl, ale teď byli v rovinách. Domnívali se, že nastala ta správná chvíle. Jenže Filip Švábský to rezolutně odmítal.

„Jsme v rovinaté krajině, to je pravda, ale střetnout se tady je pro nás příliš velikým rizikem. Země je podmáčená a bahnitá, nedávno tu byly jarní záplavy. Nemůžeme Otu Brunšvického objet. On by bojoval na pevné zemi a my se utopíme v bahně. Musíme se střetnout na místě, které je vhodné pro jízdu.“

„A jak dlouho chcete ještě jeho vojsko štvát? Copak jsme honicí psi?“ bručeli nespokojenci. Nebylo jich málo, ale podobně to vypadalo na každém vojenském tažení, pokud se bitva odkládala.

„Všechno začne, až překročíme Mázu,“ trpělivě vysvětlovali zkušenější válečníci. „K bitvě dojde v brabantských rovinách. Tam povodeň nedosáhla, země je vyschlá, a to je přesně krajina, kterou potřebujeme. Protože máme více rytířů na koních, budeme mít převahu.“

Jenže následujícího dne bylo všechno jinak. Ota Brunšvický jako by tušil, co Filip Švábský zamýšlí, nezamířil k brodu, ale postranními podmáčenými cestami se vydal podél řeky na sever.

„Nechce bojovat,“ konstatoval suše Filip Švábský. „Utíká. Jakmile bude za Wassenbergem, je v bezpečí. Vévoda Jindřich z Limburgu je na jeho straně. Otovo vojsko se obloukem vrátí na východ a přes Vestfálsko se dostane zpátky na území, které ovládají Welfové. I kdybychom ho pronásledovali až tam, přejde výhoda na jeho stranu. S pevnými hrady v zádech se Otovi nemůže nic stát.“

„Tak se mu musíme postavit dřív, než bude zpět na svém území,“ konstatoval říšský maršálek Jindřich z Kaldenu. Byl jedním z nejzkušenějších štaufských válečníků.

„Na břehu Mázy nenajdeme místo k bitvě,“ umíněně opakoval Filip Švábský. „Na území vévody z Limburgu budeme v kleštích. Před sebou budeme mít Otu Brunšvického a za zády vévodu Jindřicha. Do něčeho takového se nám vůbec nechce.“

„Máme víc rytířů.“

„Nebudou nám nic platní. Už teď nemáme co jíst. Až bude Ota Brunšvický na území svých spojenců, jeho rytíři se najedí. Ale co my? On se jistě postará, abychom nenašli ani okoralou kůrku.“

„Odpusťte, vznešený římský králi, proč se mu tedy nepostavíme u toho Wassenbergu?“ vstoupil do hovoru král Přemysl. Dosud mlčel a poslouchal. Několik německých rytířů se po něm útrpně ohlédlo.

„Znáš Wassenberg?“ rozmrzele zabručel maršálek Jindřich z Kaldenu. „Od řeky Mázy se až k městu táhnou mokřiny. Pak začíná zvlněná krajina. Jsou to spíše pahorky než kopce. Zalesněné svahy jsou písčité, takže se dají na koních přejet obtížně. Jediná cesta na východ k Rýnu vede úzkým sedlem mezi dvěma pahorky. To místo je široké jenom tolik, kolik přestřelíš šípem z luku. A přesně tam stojí Wassenberg. Město není velké, ale má vysoké kamenné hradby a před nimi příkop. Na svahu nad městem stojí ještě hrad. Otovi Brunšvickému otevře vévoda z Limburgu brány, aby mohl rychle projít. Nám je zavře. A pokud mu tam vzdorocísař Ota nechá pár odvážných rytířů, probijeme se tudy jen v případě velkých ztrát. A za cenu pořádného zdržení. Wassenberg není nijak zvlášť bohatý. Pokud se bude kořist dělit mezi celé vojsko, bude malá. Tak co s tím?“

„Pokud nemůžeme Otu Brunšvického pronásledovat za Wassenberg k Rýnu, pak ho donutíme, aby bitvu vybojoval před městskými hradbami,“ navrhl Přemysl a napil se. Rýnské víno mu opravdu chutnalo.

„Náš maršálek ti právě vysvětlil, že Ota projde městem a nám Wassenberg uzavře brány. Během pochodu ho obejít nemůžeme, jsou tam mokřiny. Nemáme ani možnost přehradit mu cestu,“ přísně ho zarazil římský král. „Nevidíme žádné řešení.“

„Já ano,“ tvrdohlavě pokračoval Přemysl. „Ostatně, je na čase, abych si zasloužil to, co jste mi slíbil při jednání u bavorského vévody.“

„Vzpomínáme si na tvá slova,“ souhlasil římský král důstojně. „Jak chceš svému rytířskému slibu dostát?“

Přemysl měl ve svém vojsku několik pražských kupců, kteří tuhle krajinu výtečně znali. Dva z nich byli v mládí na zkušenou v Duisburgu. Přemysl brával pražské kupce na svá tažení do říše pravidelně, protože si mnohokrát ověřil, jak cenné jsou jejich znalosti. S nimi celý plán připravil už dříve.

„Je jediná možnost. Já s částí svých rytířů obejdu kopce u Wassenbergu a Otovi Brunšvickému přehradím cestu k Rýnu. Pak nebudeme v kleštích my, ale on. Město není veliké, všechny jeho rytíře nepojme. A to nemluvím o jídle. Už druhý den by jim došly zásoby. V kopcích, které kolem Wassenbergu jsou, nemá kam uniknout. Bude se nám muset postavit před městem.“

„Z vojenského hlediska je to dobrý plán,“ souhlasil po krátkém zvažování maršálek Jindřich z Kaldenu. „Má jedinou slabinu. Nedá se uskutečnit. Obejít Wassenberg znamená vrátit se až na říšskou silnici z Cách na sever. A to se nedá při nejlepší vůli stihnout. I kdyby jel český král bez jediné zastávky, dříve než za tři dny tam nebude. Otovi bude cesta trvat jen dva dny, i když nebude spěchat. Král Přemysl to nestihne.“

„Vím o stezce přes Hückelhoven.“

Římský král se podíval na své velitele. Všichni pokrčili rameny. Většina pocházela z Bavorska nebo Švábska a mnozí byli v krajině za Rýnem poprvé v životě. Většina z nich měla vrozenou nedůvěru ke stezkám, které používali poddaní.

„Vede přímo přes les a mezi mokřinami,“ objasňoval svůj plán Přemysl. „Mám s sebou muže, který nás povede. Ta cesta není o mnoho delší než podél Mázy, ale je úzká a nepohodlná. Špatně se hledá a dá se zabloudit, protože má spoustu odboček. Končí východně od Wassenbergu. Pokud budeme dostatečně rychlí, přehradíme Otovi Brunšvickému cestu.“

„Probije se přes tvé oddíly,“ zabručel Filip Švábský. Stále ještě nebyl přesvědčený o správnosti plánu českého krále.

„O tom bych velice pochyboval,“ odpověděl se sebevědomým úsměvem Přemysl. „To, co byla dosud jeho výhoda, bude teď výhoda naše. Pokud se bude chtít s mými rytíři utkat, k boji dojde v lesnatém údolí. Jeho početní převaha mu bude k ničemu. Zatlačím ho zpět do Wassenbergu. Tam ovšem nemůže zůstat. Udělá tedy jedinou možnou věc. Vyjde na pláň před hradby a utká se s vámi, vznešený římský králi. To ovšem bude už na vás.“

Filip Švábský ještě chvíli uvažoval, ale pak pokrčil rameny a připustil, že stejně jinou možnost nemají, a proto souhlasí. Plán mu připadal pro českého krále mimořádně nebezpečný a navíc na pohled tak jednoduchý, že nemohl vyjít. Zkušenost ho naučila, že jednoduché věci se vždycky zkomplikují.

Přemyslovi připil na úspěch a optal se, kolik času ke svému manévru potřebuje. Dohodli se, že štaufské oddíly budou postupovat i nadále v uctivé vzdálenosti za Otou Brunšvickým a přesně za dva dny v poledne Filip Švábský sešikuje své rytíře před Wassenbergem.

Jakmile se Přemysl vrátil do ležení českého vojska, svolal si přední velmože a oznámil jim, že římský král souhlasí. „Znamená to ovšem, že s sebou můžeme vzít jen rytíře na koních. Pěší bojovníky tu musíme nechat. Budou pokračovat spolu s oddíly římského krále,“ vysvětloval plán. Věděl, že tohle se rytířům příliš líbit nebude. Nebyli zvyklí válčit bez podpory svých panošů, lukostřelců a pěších ozbrojenců. Jenže tentokrát neměli na vybranou. I když někteří mezi sebou tohle rozhodnutí kritizovali, poslechli všichni. Ještě než se začalo smrákat, opustila téměř tisícovka českých rytířů tábor. V čele jel na statném hnědákovi syn bohatého staroměstského soukeníka Zbyška. Po téhle uzounké stezce si mnohokrát zkracoval cestu z Duisburgu do Liège. Nadýmal se pýchou, protože vedl české vojsko.

Bylo ještě příliš brzy po jarních záplavách a stezka na místech, kde sestupovala do údolí s mělkými potoky, byla pokrytá mazlavým blátem. Koně i na mírném svahu klouzali tak, že rytíři raději sesedli a vedli je za otěže. Na jednom místě voda podemlela svah, který se sesul a zcela zatarasil cestu. Sekerami si museli proklestit průchod spadanými stromy. To vše je velice zdrželo. Přemysl hnal své muže bez oddechu. Když únavou naříkalo několik mladších rytířů, kteří byli na tažení českého vojska poprvé, pošklebovali se jim ti starší a zkušenější, že tohle není jako vytahovat se před krásnými dámami na turnaji. Ať si zvykají, co je to válka.

„Copak si náš král nepotřebuje odpočinout?“ povzdechl si utrápeně mladý Beneš z Divišova. Bolelo ho celé tělo.

„Ten? Čím je hůř, tím se tváří spokojeněji,“ vykládal mu pyšně jeho strýc Aleš. „Takového krále nemají nikde v křesťanském světě. Bojovat pod jeho korouhví je radost. Uvidíš v bitvě.“

„Pokud tam dojedu celý a živý,“ povzdechl si mládenec a rozmrzele hledal v sedle polohu, při níž ho nebudou tak zoufale bolet záda.

I Přemysl cítil únavu a v těle ho bolel každičký sval. Občas poslouchal své muže a pokaždé se spokojeně pousmál. Jeho rytíři žertovali. Vztyčil se ve třmenech a křikl přes rameno, aby vydrželi, že přejedou ještě jeden kopec a za ním se utáboří.

Za úsvitu, ještě než padla rosa, byli Češi zase v sedlech. Do Hückelhovenu dorazili přesně ve chvíli, kdy zvon z kostelní věže svolával věřící na ranní mši. Všude vládl klid a mír. Městečkem projeli cvalem a pokračovali k lesnatým pahorkům, které měli před sebou. Lidé se ukrývali do domů a zděšeně je sledovali škvírami v zavřených okenicích. Křižovali se a modlili. Nikdo netušil, kde se tu vojsko vzalo.

Cesta do Wassenbergu byla pohodlná a zpevněná štěrkem. Za kopyty koní se zvedal prach. Všechny ovládlo vzrušení. Dneska dojde v bitvě. K slavné bitvě, o které budou možná vyprávět ještě svým vnukům. Míjeli políčka a vjeli mezi dva zalesněné kopce.

„Na konci se údolí rozšiřuje a cesta klesá k městu,“ popisoval terén syn soukeníka Zbyška. Přemysl spokojeně přikývl. Zvedl ruku na znamení, že všichni mají sesednout. Část rytířů se ujala koní, aby je otřela trávou a napojila z malého potůčku, který protékal vedle cesty. Jindy byla tohle práce panošů. Jenže ti tu nebyli. Zbytek se chopil seker, začal porážet stromy a budovat z nich zátarasy. To pro případ, že by Ota Brunšvický dokázal jejich řady prorazit. Přemysl se s několika velmoži vydal údolím pěšky, aby si prohlédl místo chystaného boje.

Říšský maršálek Jindřich z Kaldenu popsal to místo přesně. A měl naprostou pravdu. Jakmile by Wassenberg zavřel brány, byl by s pronásledováním ustupujícího nepřítele konec.

Češi dorazili na poslední chvíli. Oddíly Oty Brunšvického právě opouštěly město a šikovaly se před Horní bránou. Na opačné straně města, na pláni pod hradbami, byl klid. Oddíly Filipa Švábského vidět nebyly. Proto Ota Brunšvický nijak nespěchal.

„Vy tu zůstanete a budete sledovat, co se před městem děje. Jakmile by nepřátelé vyrazili, dáte znamení rohem,“ přikázal Přemysl dvěma rytířům.

„Ale toho si přece nepřátelé všimnou,“ protestoval Jindřich z Hradce.

„Přesně to chci,“ pousmál se Přemysl. „Brunšvické oddíly budou seřazené v pochodové formaci. Najednou zjistí, že mají před sebou nepřítele. Sám dobře víš, jak jsou němečtí rytíři neukáznění a zbrklí. Část se pokusí sešikovat do útočného klínu, jiní se budou chtít bránit v pochodové formaci, pár se jich otočí a vrátí se do Wassenbergu. Ota Brunšvický se pokusí vojsko zastavit a shromáždit velitele, aby jim dal příkazy. Nemůže přece vědět, koho má před sebou. Jenže tím mezi své rytíře vnese ještě větší zmatek. Nezapomeň, že na naši přítomnost není vůbec nikdo z nich připravený. Předpokládají, že si budou v klidu pochodovat, jak to dělali celé dny. Někteří možná na sobě nebudou mít ani všechnu zbroj. Nám přece nejde o to, abychom je pobili. Na to nás není dost. Stačí, když je donutíme, aby se vrátili do města. Proč by tu mělo umřít více českých rytířů, než je nezbytné? Ať si také trochu slávy vybojuje vznešený Filip Švábský.“ Když tohle říkal, nedal se v jeho hlase nepostřehnout náznak ironie.

KAPITOLA 6

Záhy se ukázalo, že Přemysl měl naprostou pravdu. Alespoň v tom podstatném. Jediné zatroubení na roh vneslo do oddílů nepřátel neuvěřitelný zmatek. Otovi Brunšvickému sloužilo ke cti, že on osobně si zachoval chladnou hlavu. Vůbec se nestaral o ty, kteří bezhlavě vyrazili proti neočekávanému nepříteli. Stáhl se k okraji lesa a tam zformoval rytíře, kteří s ním zůstali. V klínovité formaci vyrazil po svahu návrší. Sám jel v čele s taseným mečem.

Sotva vjel do průseku, zpomalil a vztyčil se ve třmenech. Korouhve českého krále poznal ihned. Chvíli se rozhlížel, až objevil svého nedávného spojence. Přemysl se mu nepatrně uklonil a vztyčil meč na znamení, že ho vyzývá k souboji. Ota Brunšvický však výzvu nepřijal.

Rytíři, kteří zaútočili hned na začátku, svůj ukvapený výpad odnesli. Několik jich padlo a zbytek ve zmatku prchal zpět k Wassenbergu. Strhli s sebou i část rytířů, kteří stáli za Otou Brunšvickým a připravovali se k boji. Ota letmým pohledem zjistil, že cesta vpřed je neprodyšně uzavřená. Věděl, že s Čechy by mohl svést úspěšně bitvu, jenže to by musel být v jiném terénu a musel by mít čas své rytíře sešikovat. Nezbylo mu než své plány změnit. Nic ještě nebylo ztraceno. Mávl rukou a křikl na rytíře, aby se stáhli. Rozhodl se projít rychle městem a vrátit se k řece Máze. Nepochyboval, že městské hradby českého krále zadrží. Nebyl důvod k obavám.

Vojsko Oty Brunšvického se začalo ukázněně stahovat. Češi postupovali za ním ve vzdálenosti necelé stovky kroků, ale nezaútočili. Jakmile se do Wassenbergu stáhl poslední ozbrojenec Oty Brunšvického, masivní dubová vrata Horní brány se zavřela. Přemysl sledoval nepřátele s přimhouřenýma očima a nepatrně se usmíval. S potěšením zaregistroval, že tři čeští rytíři, kteří se zmocnili zástavy jednoho z padlých nepřátel, se do města vloudili spolu s ostatními. Teď už jen zbývalo trpělivě čekat.

Vojáci Oty Brunšvického projeli širokou ulicí a Dolní bránou pokračovali na pláň pod Wassenbergem. Aniž se zastavili, pokračovali po široké pohodlné cestě k Máze. Teprve když všichni rytíři vyjeli ven z města, dal Filip Švábský pokyn svým oddílům. Jeho vojsko bylo ukryté za řídkým lesíkem. Švábští rytíři se vyřítili s křikem na travnatou, rozbahněnou pláň. Mokrá hlína se lepila na kopyta jejich koní, jenže věděli, že lepší podmínky pro bitvu jinde mít nebudou. Hra na honěnou skončila.

Ota Brunšvický pochopil, že tentokrát se bitvě nevyhne. Nebylo třeba ani vydávat žádné příkazy. Obě vojska se na sebe zuřivě vrhla. Na začátku bitvy měl výhodu na své straně Ota Brunšvický, protože jeho rytíři stáli na pevné cestě, zatímco jezdci Filipa Švábského útočili z podmáčených luk. Bez českých oddílů neměly štaufské jednotky početní převahu. Síly byly zhruba vyrovnané.

Před městem se rozhořel urputný boj. Důvodů k nenávisti bylo na obou stranách hodně. Obyvatelé Wassenbergu se soustředili kolem Dolní brány a přes hradby sledovali bitvu. Ženy se modlily za vítězství Oty Brunšvického. Shromáždila se sem i hradní posádka Jindřicha z Limburgu. U Horní brány zůstali jen dva strážní. Ty čeští rytíři, kteří pronikli v převleku za hradby, přemohli bez nejmenších potíží. Zvedli závoru a otevřeli bránu. Úplně bez povšimnutí vjeli do města čeští rytíři v čele se svým králem Přemyslem. Místní je zaregistrovali, teprve když se objevili na hradbách a s kopími v rukách je začali shánět do houfu. Zajaté měšťany Češi odvedli a uvěznili ve sklepeních okolních domů. Teprve když měl Přemysl celé město bezpečně pod kontrolou, soustředil znovu své muže.

„Nehodlám vás připravit o vaše právo. Vypleňte město podle libosti,“ oznámil hlasitě. „Co najdete, je vaše, ale až zazní roh, okamžitě se vrátíte k bráně. Vyrazíme z města a napadneme z boku Otu Brunšvického. Kdo se opozdí, přijde o hlavu.“

Víc říkat nemusel. Rytíři se rozprchli, aby stihli pobrat co nejvíc. I když jich bylo hodně, dostalo se na všechny. Panovala dobrá vůle, protože tahle kořist jim spadla do klína doslova z nebe. Pokud nějaký rytíř vtrhl do domu, nebránil druhům, aby ho následovali. Jakmile někdo uchopil do ruky jakoukoli cennost, nikdo se mu ji nepokusil vyrvat. Cenných věcí byla spousta a času málo. Tak zoufale málo, že když dva mladí rytíři našli v jednom domě půvabnou dívku, která se ukrývala za závěsem v ložnici, ani se jí nedotkli a raději se vrhli k truhlici. Hlas rohu se ozval podle mínění většiny z nich zbytečně brzy.

U Dolní brány čeští rytíři nasedli na koně a kořist spokojeně uložili do vaků přivázaných k sedlům. Sevřeli v rukách svá kopí a počkali, až se vrata brány otevřou. Jako první z města vyrazil Přemysl a hned za ním maršálek Jindřich z Hradce. Na bojišti zatím získávalo pomalu převahu štaufské vojsko. Čeští rytíři se rozvinuli do dvou řad a v plném cvalu se řítili do boku vojsk Oty Brunšvického. Filip Švábský reagoval na novou situaci okamžitě. Oddíly, které si ponechal v záloze, přesunul na opačnou stranu, aby zabránil nepříteli v úniku.

Ve vojsku Oty Brunšvického zavládlo zděšení. Až dosud se bitva nevyvíjela špatně. Rytíře welfského tábora ani ve snu nenapadlo, že by se oddíly českého krále dostaly do Wassenbergu a zasáhly do bitvy. I kdyby se však do města dostaly, bylo by přece logické, aby tam zůstaly a drancovaly. Příjezd českých rytířů zcela zvrátil situaci na bojišti. Ota Brunšvický pochopil, že je konec. Nechal bitvu svému osudu a se svou družinou vyrazil po cestě k řece Máze. Doufal, že mezerou mezi oběma vojsky projede dříve, než je nepřátelé zcela obklíčí. Byl však pomalejší.

Srazil se s oddílem durynského lantkraběte. Dva durynské rytíře zabil, ale útok třetího už odrazit nestačil. Meč ho zasáhl do ramene tak silně, že upustil svou zbraň a před očima se mu zatmělo bolestí. Stiskl rty, sklonil se k hřbetu koně, objal ho kolem krku a hnal ho, co mu síly stačily. Netušil vůbec, co se kolem děje. Byl na pokraji mdloby, ale dokázal slabost překonat. Pak si uvědomil, že hluk boje slábne. Když konečně koně zastavil, oddechl si, protože se mu podařilo uniknout. S ním zůstal asi tucet rytířů. Ostatní zůstali tam. Zachránil si sice život, ale zřejmě přišel o titul římského krále. Jeho porážka byla katastrofální. Takovou mu dosud nikdo neuštědřil. Začal se modlit za duše těch, kteří pod jeho korouhví u Wassenbergu padli. Panoš mu zatím obvazoval krvácející rameno.

Josefus, oblečený do bílého premonstrátského hábitu, vstoupil a uctivě pozdravil. Papež Inocenc zvedl oči od listiny a svému sekretáři pokynul, aby přistoupil blíž. V jeho přísné tváři se mihl náznak úsměvu. Byly jen dvě věci, kterým v křesťanském světě důvěřoval. Miloval listiny, neboť dříve, než se stal zástupcem božím na zemi, byl právníkem. Tou druhou byl jeho sekretář. Původně se jmenoval Júsúf ar-Rášíd a byl maurský Žid. Vyznával víru Izraelitů, kteří ukřižovali Krista. Pak žil jako služebník jistého muslima a přijal víru v proroka Mohameda. Když vstoupil do služeb římského papeže, přijal víru Kristovu. A stal se z něj bratr Josefus. Nic z toho Inocencovi nevadilo.

Josefus byl zvláštní člověk. Byl nesmírně učený a měl obrovský přehled o všem, co se dělo v křesťanském světě. Uměl vymýšlet intriky, na jaké by nepřišel ani Inocenc. Proto si ho papež vážil a v soukromí se s ním radil. Bavilo ho sledovat, kam kráčejí myšlenky jeho sekretáře. Byly bystré právě proto, že Josefus vyznával postupně tři bohy a díval se na svět úplně jinak než většina papežské kurie. Takové muže církev zatracovala a jediné místo, kde je viděla ráda, byla hranice. S bratrem Josefem to však bylo jinak. Byl pro Inocence nesmírně užitečný. A to papež dokázal ocenit.

„Stala se katastrofa, Svatosti,“ hlásil Josefus nevzrušeně a pohodlně se usadil do křesla. Nikdy se nestalo, aby ho nějaká katastrofa vyvedla z míry. Oznamoval je stejně, jako že venku začalo pršet. Klidným hlasem dodal: „Ale podle mne k ní stejně jednou dojít muselo.“

Papež Inocenc si trpitelsky povzdechl. V srdci věřil, že ho Bůh povolal na stolec svatého Petra proto, aby dal křesťanskému světu novou tvář. Tvář světa, v němž se budou všichni bez výhrady řídit autoritou církve. Inocenc však nebyl v duši mesiáš a neměl touhy mučedníků. Poctivě si přiznával, že to vše dělá nejen pro Kristovu slávu, ale také pro vlastní uspokojení z moci. Josefus to chápal a byl jediný, kdo si to troufl při soukromých diskuzích klidně říci nahlas. Ne často, ale vždycky v situaci, kdy to mělo smysl. Obvykle tvrdil, že ovládat jiné lze pouze tehdy, pokud si vládce ujasní, proč chce vlastně vládnout.

„Římský král Ota Brunšvický utrpěl drtivou porážku,“ pokračoval Josefus a pokrčil lítostivě rameny.

„Už zase?“ zabručel rozmrzele papež Inocenc.

„Tentokrát nejspíše definitivní. Někde u Rýna. Filip Švábský jeho vojsko doslova zadupal do země. V této chvíli byste těžko hledal v říši rytíře, který by byl ochotný tasit na podporu welfského tábora meč. Na štaufskou stranu se přidal dokonce i císařův bratr Jindřich. Ota Brunšvický uprchl na svůj hrad a tam se hodlá bránit. Nemyslím však, že by šel Filip Švábský tak daleko, aby se ho pokusil zajmout. Bylo by to zbytečné mrhání silami. Dobýt Brunšvik by bylo stejně obtížné jako proniknout do Andělského hradu. Myslím však, můj pane, že je na čase přestat ve vašich plánech s Otou Brunšvickým počítat.“

„A kdo mi radil podporovat římského krále Otu, aby měl Štauf starosti v Německu, protože pak nechá na pokoji mou Itálii?“

„Měl jsem samozřejmě pravdu,“ oponoval Josefus. „Před osmi lety, když se Filip Švábský ujal vlády, to pravda byla. Už osm let nemá Vaše Svatost v Itálii se Štaufy žádné potíže. Nic však netrvá věčně.“

Papež Inocenc mávl znechuceně rukou. Nemínil se přít se svým sekretářem, ale tentokrát měl doopravdy zlost. Ota Brunšvický představoval pilíř jeho politiky v říši. Tady už nešlo jen o vliv Štaufů, ale také o prestiž papežské kurie a především osobně té jeho, papeže Inocence. Všichni věděli, že Ota Brunšvický je jeho chráněnec.

V ruce si pohrával s nádherným křišťálovým pohárem a pozoroval hladinu rudého vína, na níž se odrážely plameny svící. Přemýšlel, co se dá dělat. V duchu probíral jména významných německých rodů a přemýšlel, který z nich by mohl v boji se Štaufy nahradit Welfy.

Josefus seděl klidně a čekal. Měl svůj plán, ale nebyl z těch, kdo své nápady vnucují druhým. S papežem Inocencem to byla už taková hra.

Papež konečně zvedl oči od své číše a rozmrzele zavrtěl hlavou na znamení, že ho v tomto okamžiku rozumné řešení nenapadá.